ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 564/4044/25
31 березня 2026 року 
м.Костопіль
Костопільський районний суд Рівненської області в особі судді Грипіч Л.А.
розглянувши матеріали, що надійшли від Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, посвідчення водія НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення
ВСТАНОВИВ:
22 серпня 2025 року о 00:48 год., в м.Костопіль по вул.Коперніка 1а, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інспектором 2 взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №430317 про адміністративне правопорушення, з якого вбачається, що 22.08.2025 о 00:21 год., у м.Костопіль по вул.Коперніка 1а, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом марки Skoda Octavia, державний номерний знак НОМЕР_2 , з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; поведінка, що не відповідає обстановці). Від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Alcotest Drager 7510 та у найближчому медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР. 
Такі дії ОСОБА_1 попередньо кваліфіковані за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
ОСОБА_1 подав до суду письмове клопотання про закриття провадження у справі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Клопотання мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів того, що він керував транспортним засобом, оскільки поліцейські під`їхали до автомобіля, який вже стояв, а тому він не може нести відповідальність за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Також вказує, що направлення на проведення огляду у медичному закладі було виписане не до найближчого медичного закладу, яким є КНП «Костопільська БЛІЛ» Костопільської міської ради і який розташований у м.Костопіль, а до КП «Рівненській обласний центр психічного здоров`я населення» у м.Рівне, який не є найближчим медичним закладом і що є порушенням ст.266 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
За наведених підстав просить закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився.
Відповідно до ч.2 ст.268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, при розгляді справи про адміністративні правопорушення за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є обов`язковою.
Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши протокол та матеріали, додані до протоколу, дійшов таких висновків.
Так адміністративна відповідальність за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення настає за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
На підтвердження вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення надано: протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №430317 від 22.08.2025; довідку інспектора ВАП УПП в Рівненській області ДПП старшого лейтенанта поліції Ю.Оніщук щодо непритягнення протягом року ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та отримання посвідчення водія; зобов`язання до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №430317 від 22.08.2025, яке ОСОБА_1 не підписане; акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 22.08.2025 року; направлення водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебуванням під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 22.08.2025 року; відеозаписи, які містяться на долученому до протоколу оптичному диску.
Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.
Відповідно до ст252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Так надані суду у якості доказів: протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №430317 від 22.08.2025; довідка інспектора ВАП УПП в Рівненській області ДПП старшого лейтенанта поліції Ю.Оніщук; акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 22.08.2025 року; направлення водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебуванням під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 22.08.2025 року, надані в оригіналах, а відтак суд не вбачає підстав для сумніву у належності вказаних документів, як доказів.
При цьому суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що останнього було направлено не до найближчого медичного закладу, оскільки за змістом протоколу ОСОБА_1 відмовився від проведення огляду на місці зупинки та у медичному закладі.
Суд також враховує, що за ст.9 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), а також Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
За практикою ЄСПЛ, у випадку, якщо санкції за адміністративні правопорушення є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже, вимоги до його судового розгляду мають відповідати гарантіям та стандартам, встановленим Конвенцією, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» від 09.06.2011).
З огляду на загальний характер законодавчого положення, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» від 21 лютого 1984 року, «Лауко проти Словаччини» від 02 вересня 1998 року.
Відповідно до п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 року, уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.
У рішенні «Шмауцер проти Австрії» від 23.10.1995 року ЄСПЛ зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення».
Також ЄСПЛ відносить до кримінально-правової санкції й позбавлення прав на управління транспортним засобом, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності, що вимагає додержання процедурних гарантій, визначених Конвенцією і викладених у Рекомендації NoR(91), зокрема: забезпечення права особи на захист, в тому числі: знати про можливість застосування адміністративної санкції та про факти, які ставляться їй у провину; мати достатньо часу для підготовки свого захисту; отримати інформацію про характер доказів, зібраних проти неї; обов`язок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення (рішення ЄСПЛ у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року).
Системний аналіз наведеної вище практики ЄСПЛ свідчить про те, що гарантії ст.6 Конвенції поширюються також на осіб, які вчинили діяння, що відповідно до національного законодавства хоч і не є злочинами, але визнаються кримінальними у конвенційному значенні.
Отже, розглядаючи справу про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, судовий процес має відповідати загальним засадам кримінального провадження, а суд має забезпечити усі гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягається до відповідальності.
Судом також враховано, що Верховний Суд у Постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 21.04.2021 у справі №644/3803/16-к зазначив, що «…Верховний Суд в постанові від 10.09.2020 року по справі 751/6069/19 визначив, що матеріальний носій це лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки, коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.
Долучений слідчим до матеріалів провадження в якості речового доказу DVD-R диск з відеозаписом обставин події був виготовлений у зв`язку із необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається в електронному вигляді у виді файлів.».
Крім того, відповідно до ч.5 ст.106-1 КПК України, обіг електронних документів у кримінальному провадженні в частині, не врегульованій цим Кодексом, регулюється іншими законами щодо електронних документів та електронного документообігу.
При цьому КС ВС, під час обговорення 27.10.2021 проблемних питань допустимості електронних доказів на досудовому слідстві та судовому розгляді, наголосив, що, «на відміну від КПК України, інші процесуальні кодекси краще деталізують та врегульовують інститут електронних доказів…».
Так, відповідно до ч.1, 2 ст.99 КАС України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Оскільки нормами чинного Кодексу України про адміністративні правопорушення та нормами КПК України не врегульовано питання щодо порядку надання та використання електронних доказів, яким є долучений до протоколу відеозапис під назвою «export-vp9fd», то надаючи йому оцінку суд керується приписами, які застосовує ЄСПЛ у свої рішеннях.
Відтак, з урахуванням практики ЄСПЛ та враховуючи кримінальний характер обвинуваченням у справах про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд розцінює наявний на долученому до протоколу оптичному диску відеозапис під назвою «export-vp9fd», як документ у розумінні ч.1 та п.1 ч.2 ст.99 КПК України.
При цьому, враховуючи практику ЄСПЛ та зміст ч.1 сст.99 КПК України, вказаний документ спеціально створений з метою збереження інформації, який містить зафіксовані за допомогою звуку, зображення відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин у вказаній справі, фактично розміщений на матеріальному носії і за своїм характером є електронним доказом.
Разом з тим, вказаний відеозапис, як електронний доказ, не містить накладеного кваліфікованого електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Крім того, Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року №1026, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 11 січня 2019 року за №28/32999 (далі Інструкція №1026), врегульовано застосування органами, підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції автоматичної фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, доступ до відеозаписів працівників поліції та інших осіб, порядок зберігання, видачу та приймання технічних приладів і технічних засобів, а також зберігання, видалення та використання інформації, отриманої з цих приладів.
Так відповідно до п.6, 9 Розділу VIII Інструкції №1026, дозвіл на копіювання та видачу відеозаписів надається відповідальній особі виключно за рішенням керівника цього органу, підрозділу поліції. Копіювання та видача відеозапису проводяться відповідальною особою на підставі відповідного письмового доручення керівника органу, підрозділу поліції або особи, яка виконує його обов`язки. У разі копіювання та видачі відеозапису робиться відмітка в Журналі обліку копіювання та видачі відеозаписів зі стаціонарної системи або в Журналі обліку.
Відеозаписи працівникам органу, підрозділу поліції видаються в тому вигляді, в якому вони були збережені на док-станції,- без коригування. Перегляд, аналіз відеозапису здійснюються працівником поліції, якому він виданий у встановленому цією Інструкцією порядку для виконання покладених на нього завдань в межах його повноважень.
При цьому суд враховує, що наявний на долученому відповідальною особою органу поліції до протоколу оптичному диску відеозапис під назвою «export-vp9fd», крім того, що не містить накладеного кваліфікованого електронного підпису, складається з кількох частин, а до матеріалів справи не долучено доказів наявності дозволу на копіювання та видачу відеозапису відповідальній особі за рішенням керівника підрозділу поліції.
За наведених умов, суд не приймає до уваги вказаний відеозапис як належний доказ вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, а відтак матеріали справи не містять доказів керування ОСОБА_1 22.08.2025 о 00:21 год. у м.Костопіль по вул.Коперніка 1а транспортним засобом марки Skoda Octavia з номерним знаком НОМЕР_2 та доказів відповідності вимогам Інструкцій та ст.266 Кодексу України про адміністративні правопорушення порядку проведення огляду ОСОБА_1 на визначення стану алкогольного сп`яніння.
Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» звертається увага судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягують до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.
Згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Відповідно до ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Рішенням Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010 визначено, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових принципах, в тому числі і закріпленій в ст.62 Конституції України презумпції невинуватості.
Суд враховує, що до санкції ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення тягнуть за собою не тільки відповідальність за порушення п.2.5 ПДР України, а й вимоги щодо якості судового процесу в розрізі прямого застосування Конституції України, норми якої є нормами прямої дії (ст.8 Конституції України) та практики ЄСПЛ.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.
У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.
Відповідно до ст.245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ст.252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ч.1 ст.280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган, (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, в якому зазначається суть правопорушення та інші дані, необхідні для розгляду справи і не може вважатися беззаперечним доказом вини особи.
Відтак, дослідивши наявні в матеріалах справи докази кожен окремо та у їх сукупності і взаємозв`язку, надавши їм відповідну правову оцінку, враховуючи відсутність доказів керуванням ОСОБА_1 транспортним засобом і відповідності вимогам Інструкцій та ст.266 Кодексу України про адміністративні правопорушення порядку проведення огляду ОСОБА_1 на визначення стану алкогольного сп`яніння, з огляду на практику Європейського суду з прав людини, у суду виник обґрунтований сумнів у доведеності поза розумним сумнівом вини останнього у вчиненні адміністративного правопорушення.
Враховуючи наведене, суд дійшов переконливого висновку про те, що в діях  ОСОБА_1  відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Відповідно до ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Таким чином, провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
З огляду на вищенаведене, керуючись ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд -.
ПОСТАНОВИВ:
Провадження в справі №564/4044/25 про адміністративне правопорушення відносно  ОСОБА_1  за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена до Рівненської апеляційного суду через Костопільський районний суд протягом десяти днів з дня її винесення.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя	Л. А. Грипіч