П
ОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2026 року
м. Київ
справа № 153/555/24
провадження № 51-3336км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Вінницького апеляційного суду від 04 серпня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024020170000010, за обвинуваченням 

ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Дзигівка Ямпільського району Вінницької області, який зареєстрований і проживає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. Ямпільський районний суд Вінницької області вироком від 16 червня 2025 року засудив ОСОБА_6 за ст. 336 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а згідно зі ст. 75 цього Кодексу звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та поклав обов`язки, передбачені ст. 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. 

2. За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наведених нижче обставин.

3.  ОСОБА_6 під час загальної мобілізації як військовозобов`язаний пройшов медичне обстеження і відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 02 листопада 2023 року № 144/829, картки обстеження та медичного огляду в КНП «Ямпільська територіальна лікарня» Ямпільської міської ради визнаний обмежено придатним до військової служби.

4. 02 листопада 2023 року ОСОБА_6 відмовився від отримання повістки про його виклик 06 листопада 2023 року на 06:00 до другого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ) для отримання мобілізаційного розпорядження і вибуття у військову частину й, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 336 КК, до місця призову не прибув. 

5. 04 січня 2024 року ОСОБА_6 під розписку вручено повістку про його виклик 05 січня 2024 року на 16:00 до ІНФОРМАЦІЯ_4 для отримання мобілізаційного розпорядження і вибуття у військову частину, а також письмово під розписку попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 336 КК.

6. Проте ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним, обмежено придатним до військової служби та попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, не маючи права на відстрочку, без поважних причин і правових підстав умисно вдруге не прибув до місця призову, ухилившись у такий спосіб від призову на військову службу під час мобілізації.

7. Вінницький апеляційний суд 04 серпня 2025 року скасував вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 16 червня 2025 року в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ст. 336 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. У решті вирок залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

8. Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі просить змінити вирок апеляційного суду, застосувавши до нього правила ст. 75 КК. Уважає вирок апеляційного суду незаконним і несправедливим. Зазначає, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції про застосування до нього положень ст. 75 КК, не врахував обставин, на які вказав місцевий суд, зокрема того, що він учинив нетяжкий злочин, визнав свою вину й щиро розкаявся, раніше не судимий, позитивно характеризується, має тяжкі захворювання, обмежено придатний, після подій, описаних у вироку, повторно пройшов медичні обстеження і добровільно з`являвся до ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також, що відсутні обставини, які обтяжують покарання. Як зауважує засуджений, апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції про застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, призначив йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і його особі, чим порушив вимоги ст. 65 КК щодо справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, заявник указує, що суд апеляційної інстанції не проаналізував висновку органу пробації, не врахував обставин, які пом`якшують покарання, та не навів достатніх мотивів, чому його виправлення можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства.

Позиції учасників судового провадження

9. У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, просили задовольнити її, змінити вирок апеляційного суду та застосувати правила ст. 75 КК.

10. Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню і просив вирок Вінницького апеляційного суду від 04 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни.

11. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.

Мотиви Суду

12. Згідно із ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

13. Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

14. Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

15. Обґрунтованість засудження ОСОБА_6 за ст. 336 КК у касаційній скарзі не заперечується. Водночас, на думку скаржника, вирок суду апеляційної інстанції є незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає зміні, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки до нього не застосовано закону, який підлягав застосуванню, а саме ст. 75 КК. 

16. Суд уважає доводи засудженого про незаконність вироку апеляційного суду через скасування рішення суду першої інстанції про його звільнення від відбування покарання такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

17. Статтею 420 КПК передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:
1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;
2) необхідності застосування більш суворого покарання;
3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;
4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

18. Вирок суду апеляційної інстанції, як вказано в ч. 2 ст. 420 КПК, повинен відповідати загальним вимогам до вироків.

19. Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
20. Загальні засади призначення покарання, передбачені ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності: призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, адже потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, у межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише в разі, якщо призначено покарання певного виду й розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи й усі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

21. Апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який просив скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання зі звільненням винуватого від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК, дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції в цій частині - скасуванню. Суд апеляційної інстанції ухвалив вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ст. 336 КК у виді реального позбавлення волі.

22. Апеляційний суд указав, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про можливе звільнення  ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням і постановив таке рішення без належного обґрунтування. 

23. Мотивуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомленням винною особою необхідності їх понести, водночас такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів. Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер та обставини злочину, дані про особу винуватого, який раніше не судимий, визнав свою вину, має постійне місце проживання, за яким характеризується задовільно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, хворіє загальними захворюваннями, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і визнав обставинами, які пом`якшують покарання, щире каяття обвинуваченого в скоєному та активне сприяння розкриттю злочину.

24. Зазначених обставин, на переконання суду апеляційної інстанції, недостатньо для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання за приписами ст. 75 КК. 
25. Як правильно відзначив апеляційний суд, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 19 липня 2018 року в справі № 755/6254/17 (провадження № 51-1770км18), ст. 75 КК може бути застосовано в тому разі, коли при призначенні покарання, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного й інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.Тож умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про можливість виправлення і перевиховання без відбування покарання.

26. Апеляційний суд обґрунтовано зауважив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки суспільній небезпеці кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 , який у період дії воєнного стану та оголошеної загальної мобілізації свідомо ухилився від виконання свого конституційного обов`язку із захисту батьківщини. Крім того, місцевий суд належним чином не врахував, що в умовах воєнного стану вказане кримінальне правопорушення має особливий суспільний резонанс, а дії обвинуваченого, який ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, нівелюють важливість виконання конституційного обов`язку іншими громадянами.

27. Також суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу на те, що щире каяття обвинуваченого є формальним і не може визнаватися обставиною, що пом`якшує покарання, адже ОСОБА_6 з моменту вчинення кримінального правопорушення не вжив жодних заходів на підтвердження щирого усвідомлення своєї вини, зокрема не подав заяви про намір проходити військову службу. Натомість його поведінка свідчила про свідому відмову від виконання конституційного обов`язку щодо захисту батьківщини, її територіальної цілісності та недоторканності. Зокрема, під час допиту засуджений разом із фактичним визнанням вини у вчиненні вказаного злочину та підтвердженням обставин обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, висловлював позицію про небажання надалі проходити військову службу й намір продовження ухилення від призову під час мобілізації виключно з особистих мотивів за відсутності законних на те підстав, що свідчить про відсутність у нього прагнення до правослухняної поведінки згідно з вимогами закону.

28. До того ж, як слушно акцентував апеляційний суд, під час судового розгляду не було встановлено жодних даних, які б свідчили про наявність в обвинуваченого ознак активного сприяння розкриттю протиправного діяння, яке ставиться йому в провину, оскільки добросовісна поведінка винуватого під час досудового слідства та судового розгляду не може вважатися активним сприянням розкриттю злочину. Підтвердження ОСОБА_6 фактичних обставин кримінального правопорушення, які й так були відомі органу досудового розслідування, не є активним сприянням у розкритті кримінального правопорушення.

29. Також суд апеляційної інстанції визнав безпідставним посилання місцевого суду на надані стороною захисту медичні довідки про стан здоров`я ОСОБА_6 , тому що зазначені документи мають консультативний характер і не є висновком медико-соціальної експертної комісії щодо встановлення групи інвалідності, а також не є обставиною, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного кримінального правопорушення та не може слугувати безумовною підставою для його звільнення від відбування покарання. Водночас ці дані дають підстави для призначення йому мінімального покарання в межах санкції ст. 336 КК.

30. З огляду на наведене апеляційний суд дійшов слушного переконання, що поза увагою суду першої інстанції залишилися обставини, які мають значення під час обрання порядку відбування призначеного покарання, а тому висновок місцевого суду щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК є необґрунтованим, адже його було зроблено без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права.

31. Як правильно зауважив апеляційний суд, беручи до уваги, що покарання має виховну мету, направлену на запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, й ураховуючи збройну агресію Російської Федерації проти України та конституційний обов`язок кожного громадянина із захисту батьківщини, вчинений ОСОБА_6 умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпеку, тому звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя і безкарності, може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

32. Таке рішення апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, зокрема, в постанові від 21 травня 2025 року в справі № 636/6354/23 (провадження № 51-341км25) про те, що відсутність належного реагування суду під час призначення покарання за вчинення військовозобов`язаними кримінальних правопорушень у сфері забезпечення призову й мобілізації під час збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил Російської Федерації на територію України нівелює визначену статями 50, 65 КК мету покарання і може призвести до збільшення кількості аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами, а також неспроможності забезпечення належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призведе до порушення прав та інтересів суспільства і держави в цілому.

33. Таким чином, апеляційний суд ухвалив правильне рішення про скасування вироку суду першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. 

34. Суд не має підстав уважати рішення суду апеляційної інстанції таким, що суперечить нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення. 

35. Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, допущених апеляційним судом у кримінальному провадженні, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено, тому Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу засудженого без задоволення. 

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Вінницького апеляційного суду від 04 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3