Номер провадження: 22-ц/813/4356/26 
Справа № 509/583/23
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є. М.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
Іменем України
12.03.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання Юцикова Д.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 ,
на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 липня 2025 року,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та стягнення грошової компенсації за частину спадщини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , в особі ОСОБА_1 , про визнання шлюбу недійсним

в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та стягнення грошової компенсації за частину спадщини, в обґрунтування зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер батько позивача та чоловік відповідача - ОСОБА_4 . Після його смерті залишилася спадщина у вигляді нежитлової будівлі загальною площею 1018,3 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім?я ОСОБА_3 . Зазначена нежитлова будівля, зареєстрована 23.07.2019 року, була побудована ОСОБА_4 та відповідачкою у період перебування у шлюбі. Тобто ОСОБА_4 належить частка цієї будівлі, тому позивачка має успадкувати 1/2 частку будівлі, як єдина спадкоємиця.
Посилається, що після смерті батька, позивачка звернулась до нотаріуса з метою отримання спадщини. Відповідно до витягу із спадкового реєстру від 27.07.2021 року заведена спадкова справа № 247/2021 після смерті ОСОБА_4 , згідно з повідомленням державного нотаріуса від 24.06.2022 року № 482/02-14 титульним власником майна є ОСОБА_3 . Отже, для визнання права власності на майно необхідно звертатись до суду.
Позивач зазначає, що між сторонами була домовленість про поділ спадкового нежитлового приміщення, проте, як стало відомо позивачу, відповідачем вчинялися дії, щодо зазначеної нежитлової будівлі, а саме поділ будівлі на окремі квартири та їх продаж. Ці дії вчинялись відповідачем без повідомлення позивача. Так, 26 червня 2021 року згідно Інформації з державного реєстру про право власності за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано 26 окремих приміщень невеликої площі. Частина цих приміщень на січень 2023 року продана за договорами купівлі-продажу, зокрема, приміщення № 15, № 17, № 20, № 21. 
Оскільки частину спадкового майна було продано, то позивач вважає, що належним захистом її прав є стягнення грошової компенсації за продане майно, щодо іншого майна, яке збереглось, то позивач просить визнати на нього право власності.
З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію вартості частки проданого спадкового майна у розмірі 842660,93 грн, а саме: одної другої частки вартості нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , № 17, АДРЕСА_3 . Визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/2 частку нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 16, 18, 19, 22, 23, 24, 25, 26, вирішити питання розподілу судових витрат.
В лютому 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 в особі ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним, в обґрунтування якого зазначила, що спірний шлюб реєструвався без наміру створення сім?ї та набуття прав та обов?язків подружжя, сторони проживали окремо та фактичних шлюбних відносин не підтримували, спільних дітей у цьому шлюбі не мали і не планували, жили кожен своїм життям, спільного господарства не вели, один одного не утримували та спільного майна не набували. ОСОБА_6 та відповідач ніколи спільно не проживали, відсутні навіть шлюбні фото, весілля мало місце виключно на папері та здійснювалось для надання можливості ОСОБА_6 безперешкодно потрапляти на територію України. З вказаною особою відповідач ніколи не вели спільного домашнього або будь-якого іншого господарства, не мали спільних витрат, не купували рухоме та/або нерухоме майно для спільного або окремого користування, не приймали участі у витратах на утримання цього майна, його ремонту і т.п. Під час шлюбу відповідач постійно мешкала з іншим чоловіком.
ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним шлюб, зареєстрований Київським районним у м. Одесі ВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області 21.06.2019 року між ОСОБА_3 та громадянином Республіки Молдова ОСОБА_4 , актовий запис № 818.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Овідіопольський районний суд Одеської області рішенням від 10 липня 2025 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та стягнення грошової компенсації за частину спадщини, відмовив повністю. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в особі ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним, відмовив повністю.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що після проведення реконструкції житлового будинку право власності на спірну нежитлову будівлю площею 1018,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачка ОСОБА_3 набула саме ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто вже після смерті батька позивачки. Тягар доказування існування обставин, з якими закон пов`язує виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що нібито належало померлому батьку позивачки, у цій справі покладається на саме позивачку, яка заявляє такі вимоги, тобто саме сторона позивачки повинна була довести, що істотне збільшення вартості спірного майна відбулося також за рахунок особистих коштів ОСОБА_6 та його власної трудової діяльності, що дає право застосувати до спірних правовідносин положення статті 62 СК України, проте судом такі обставини не встановлено. Доводи сторони позивачки про належність спірного нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя лише за фактом їх набуття під час шлюбу суд оцінив критично, оскільки вони не узгоджуються з вищенаведеними положеннями діючого законодавства України та ними спростовуються. Судом не отримано не тільки будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів того, що реконструкція спірного нерухомого майна відбулась за рахунок особистих коштів ОСОБА_6 та його власної трудової діяльності, але й навіть доказів того, що за часів життя батько позивачки взагалі якимось чином претендував на спірне нерухоме майно.
Вирішуючи по суті заявлений зустрічний позов суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 05.01.2021 року у справі №502/1276/20 про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_3 на час вирішення даного спору не скасовано та має законну силу. В силу статті 43 СК України ці обставини є безумовною підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання шлюбу недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 липня 2025 року у справі № 509/583/23 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та визнання права власності в порядку спадкування, за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та визнання права власності в порядку спадкування та прийняти у даній частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_7 у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріальногоправа.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, щосуд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. 62 СК України, оскільки вказана стаття застосовується, якщо майно належало одному з подружжя на праві особистої власності (придбано до шлюбу, придбано за особисті кошти одного з подружжя, отримано в дар чи спадщину). Однак, спірний будинок не був особистою власністю відповідачки. Скаржник вважає, що сама по собі реєстрація права власності на «нежитлову будівлю» 1018,3 кв. м 24.06.2021 року, тобто після смерті батька позивача, жодним чином не впливає на той факт, що будівля створена (побудована) у період шлюбу. Реєстрація права власності є лише процесом внесення відомостей до єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, визначальним в даному випадку є факт створення (побудови) нерухомого майна. Скаржник вважає, що в даному випадку діє презумпція спільності майна подружжя і позивачка не повинна доводи участь її батька у побудові нежитлового приміщення. Саме на відповідачку покладений обов`язок спростування презумпції спільності майна.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.09.2025 року відкрито провадження у справі  ОСОБА_3 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Представник ОСОБА_1 - Гареєв Є.Ш. копію ухвали про відкриття провадження отримав 19.09.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_8 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримав 22.09.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
Від представник ОСОБА_3 – ОСОБА_8 26.12.2025 року надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Як вже зазначалось ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.09.2025 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено ОСОБА_3 право на подання до Одеського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі у десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали.
Вказана ухвала суду отримана представником ОСОБА_3 - адвокатом Панчошак О.Д. 22.09.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками. Відзив на апеляційну скаргу подано представником ОСОБА_3 - адвокатом Панчошак О.Д. за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» 26.12.2025 року, тобто з пропуском строку визначеного ухвалою про відкриття провадження.
В судовому засіданні 29.01.2026 року представник відповідача за первісним позовом, в обґрунтування пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргузазначив, що він витребовував додаткові докази, також зазначив, про постійні відключення світла та повітряні тривоги в місті та просив урахувати, що Одеська область віднесена до територій ведення боєвих дій.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 29.01.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовив в задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Панчошак О.Д. про поновлення строку на подачу відзиву на апеляційну скаргу, оскільки зазначені причини не є поважними відповідно до ЦПК України, а тому відзив на апеляційну скаргу підлягає залишенню без розгляду.
Представником ОСОБА_3 - адвокатом Панчошак О.Д. заявлено клопотання про доручення до матеріалів справи відзиву на апеляційну скаргу у якості письмових пояснень.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 29.01.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовив в задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Панчошак О.Д. вважати відзив поясненнями, оскільки нормами ЦПК України не передбачено пояснення під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
03 березня 2026 року до апеляційного суду надійшли заяви ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про вступ у справу як третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 05.03.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задовольнив заяви, залучив до участі у справіОСОБА_9 та ОСОБА_10 , як третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, оскільки відповідно до наданих доказів зазначені особи уклали договори, що стосуються приміщень, які є предметом даного позову.
Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 12.03.2025 року, повідомлені належним чином.
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали заяви про розгляд справи без їх участі.
Представник ОСОБА_1 судову повістку-повідомлення отримав 08.03.2026 о 9:40:25 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 28.01.2026 року заяву представника ОСОБА_1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задовольнив. Ухвалив провести судове засідання за участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відповідно до Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21.
Вказаною ухвалою суд роз`яснив, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Отже Одеський апеляційний суд забезпечив представнику  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 можливість прийняти участь в судовому засіданні в режимі відоконференції.
12.03.2026 року представник позивача в судове засідання не з`явився, не приєднався до участі в режимі відеоконференції, за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.
Відповідно до пункту 45 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (далі - Положення), інструкція користувача підсистеми відеоконференцзв`язку розробляється адміністратором ЄСІТС та розміщується на вебсторінці технічної підтримки користувачів ЄСІТС за вебадресою wiki.court.gov.ua.
У відповідності до інструкції, розміщеної за посиланням (https://vkz.court.gov.ua/site/manual), учаснику по справі необхідно авторизуватисьна сайті відеоконферензв`язку vkz.court.gov.ua. В день судового засідання за 10 хвилин до початку слухання авторизуватися на сайті vkz.court.gov.ua, виконати перевірку обладнання та очікувати на запрошення. У випадку, якщо ви запізнилися і пропустили запрошення, необхідно перейти до розділу «Мої конференції» та натиснути кнопку увійти до конференції.
Відповідно до протоколу судового засідання від 12.03.2026 року Одеським апеляційним судом відкрито сторінку конференції, здійснено запрошення для участі в відеоконференції, проте представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не приєднався до відеоконференції. 
12 березня 2026 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_11 про вступ у справу як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 12.03.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовив в задоволенні клопотання, оскільки з прохальної частини вбачається, що заявник просить долучити до справи ОСОБА_10 , яка вже була залучена до розгляду справи у якості третьої особи.
12 березня 2026 року до апеляційного суду надійшли заява ОСОБА_12 про вступ у справу як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 12.03.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовив в задоволенні клопотання, оскільки провадження по справі відкрито 09.09.2025 року, з моменту відкриття провадження по справі пройшло пів року, суд вважає необхідним зазначити про добросовісність учасників процесу стосовно цієї справи.
10.03.2025 року від ОСОБА_9 надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи договору № 25 від 22.11.2018 року про спільну діяльність між ТОВ «ЖК Роза вітрів» та ОСОБА_9 , акт передачі грошових коштів та договір про переведення боргу. 
Одеський апеляційний суд ухвалою від 12.03.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задовольнив клопотання, долучив до матеріалів справи копію договору № 25 від 22.11.2018 року про спільну діяльність між ТОВ «ЖК Роза вітрів» та ОСОБА_9 , акт передачі грошових коштів та договір про переведення боргу, оскільки ці докази заявлялися в переліку документів долучених до заяви про вступ у справу у якості третьої особи, проте, згідно акту № 190 Одеського апеляційного суду від 03.03.2026 року копії договору № 25 з ТОВ «ЖК Роза вітрів» були відсутні та долучив до матеріалів справи копію технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстровим № 28-11/18-2, виготовлений 28.11.2018 року, для з`ясування всіх обставин по справі.
В судовому засіданні  ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.
Представник позивача – адвокат Гареєв Є.Ш. у судових засіданнях 29.01.2026 року та 05.03.2026 року просив апеляційну скаргу задовольнити. 

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що після проведення реконструкції житлового будинку право власності на спірну нежитлову будівлю площею 1018,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачка ОСОБА_3 набула саме ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто вже після смерті батька позивачки. Тягар доказування існування обставин, з якими закон пов`язує виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що нібито належало померлому батьку позивачки, у цій справі покладається на саме позивачку, яка заявляє такі вимоги, тобто саме сторона позивачки повинна була довести, що істотне збільшення вартості спірного майна відбулося також за рахунок особистих коштів ОСОБА_6 та його власної трудової діяльності, що дає право застосувати до спірних правовідносин положення статті 62 СК України, проте судом такі обставини не встановлено. Доводи сторони позивачки про належність спірного нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя лише за фактом їх набуття під час шлюбу суд оцінив критично, оскільки вони не узгоджуються з вищенаведеними положеннями діючого законодавства України та ними спростовуються. Судом не отримано не тільки будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів того, що реконструкція спірного нерухомого майна відбулась за рахунок особистих коштів ОСОБА_6 та його власної трудової діяльності, але й навіть доказів того, що за часів життя батько позивачки взагалі якимось чином претендував на спірне нерухоме майно.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Судом встановлено, що 21.06.2019 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , актовий запис № 818, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 21.06.2019 року.
05.08.2020 року ОСОБА_3 звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу. 
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 05.01.2021 року у справі №502/1276/20 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано. Рішення набуло законну силу 05.02.2021 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого 28 січня 2021 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Аненій-Ной, республіка Молдова, акт про смерть № 21 від 28.01.2021 року.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 09.10.2003 року відділом РАГС м. Аненій-Ной, республіка Молдова, народження зареєстроване в книзі реєстрації актів громадянського стану за № 1187 - 19.10.1994 року у відділі РАГС м. Бендери.
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Тобто внаслідок спадкування майна, яке належало спадкодавцеві на праві власності, право власності на це майно у спадкоємця виникає з часу відкриття спадщини.
Частиною першою статті 328 ЦК України установлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Згідно зі статтею 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.
Зі спадкової справи № 247/2021 до майна померлого ОСОБА_4 вбачається, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є донька ОСОБА_1 .
Листом державного нотаріуса Чорноморської державної нотаріальної контори Одеської області Зінченко О. від 24.06.2022 року № 482/02-14 повідомлено  ОСОБА_1 , що титульним власником нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 є дружина померлого - ОСОБА_3 та видати свідоцтво на це майно неможливо. Для визнання права власності необхідно звернутися до суду. 
Відповідно до частини першої, пункту 5 частини третьої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, тоді як правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Звертаючись до суду із позовом позивач з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачки грошову компенсацію вартості 1/2 частки вартості нежитлових приміщень - квартир під АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 ; визнати за позивачкою право власності у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_4 на 1/2 частку нежитлових приміщеннь - квартири під АДРЕСА_1 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 . АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_24 , АДРЕСА_25 , АДРЕСА_26 , АДРЕСА_27 , АДРЕСА_28 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в обґрунтування зазначивши, що є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 свого батька ОСОБА_13 , який при житті під час шлюбу з відповідачкою та разом з останньою побудував нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 . Шлюб між ОСОБА_14 та ОСОБА_3 укладено 21.06.2019 року. Позивачка вчасно прийняла спадщину батька, але право власності на спадкове майно зареєстровано тільки за відповідачкою, яка поділила будівлю на окремі приміщення та почала їх продаж без повідомлення позивачки. Частину спадкового майна на день подання позову до суду вже відчужено відповідачкою.
Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Зазначені положення закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доведення обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».
Судом встановлено, що відповідно до листа юридичного департаменту Державної інспекції архітектури та містобудування України №5533/04/18-24 від 24.10.2024 року в архівній складовій Реєстру будівельної діяльності міститься інформація щодо зареєстрованих Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області:
1) декларації про готовність об?єкта до експлуатації від 10.07.2019 року «Будівництво житлового будинку зі знесенням існуючого» за адресою: АДРЕСА_1 , замовник: ОСОБА_3 
2) декларації про готовність об?єкта до експлуатації від 14.08.2020 року «Реконструкція індивідуального житлового будинку під апартаменти квартирного типу з прибудовою додаткових поверхів, без зміни геометричних розмірів фундаменту в плані» за адресою: АДРЕСА_1 , замовник: ОСОБА_3 (а.с.187). 
В Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, зареєстрованого в Департаменті ДАБІ в Одеській області 15.07.2019 року зазначено про будівництво житлового будинку зі знесенням існуючого за адресою: АДРЕСА_1 , замовник – ОСОБА_3 , повідомлення про початок виконання будівельних робіт подано до Департаменту ДАБІ в Одеській області 27.08.2018 року, реєстраційним номер ОД 061182391928. Кількість поверхів 1 з мансардним, загальна площа 298,7 кв.м, житлова площа 138,9 кв.м, нежитлова площа 159,8 кв.м.
Технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 виготовлений інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_15 28 листопада 2018 року. В технічному паспорті зазначено схематичний плат земельної ділянки, план поверхів будинку, містить експлікацію приміщень до плану одноквартирного житлового будинку в якій зазначена загальна площа будинку 298,7 кв.м, житлова площа 138,9 кв.м, нежитлова площа 159,8 кв.м. та вказано рік побудови житлового будинку – 2018 рік.
У результаті адміністративно-територіальної реформи, проведеної в Україні у 2020 році з метою оптимізації системи місцевого самоврядування та територіальної організації влади, Овідіопольський район було ліквідовано, а його територія увійшла до складу новоутвореного Одеського району Одеської області.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна (інформаційна довідка №321342102 від 29.01.2023 року, а.с. 17-56) право власності відповідачки ОСОБА_3 на житловий будинок загальною площею 298,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано 23.07.2019 року (а.с. 40).
Колегія суддів зауважує, що суд повинен у даній справі з`ясувати джерело походження коштів і період будівництва нерухомого майна загальною площею 298,7 кв.м, який передбачає певні стадії. Будівництво житлового будинку зі знесенням існуючого за адресою: АДРЕСА_1 , замовник – ОСОБА_3 відповідно до повідомлення про початок виконання будівельних робіт розпочато з 27.08.2018 року та станом на 28.11.2018 року будинок побудований. Оскільки житловий будинок загальною площею 298,7 кв.м побудовано в 2018 році, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено 21.06.2019 року, то вказаний житловий будинок не є спільним сумісним майном подружжя. Лише сам факт введення житлового будинку в експлуатацію за 25 днів після укладення шлюбу, без підтвердження позивачем обставин участі ОСОБА_6 у будівництві зазначеного будинку, шляхом внесення коштів або та працею, тобто спільними зусиллями, не є підставою для визнання будинку спільним сумісним майном. 
На підтвердження своїх вимог позивач не надала належних та достатніх доказів, того, що ОСОБА_6 приймав участь у будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 298,7 кв.м, з яких можливо було б встановити факт внесення ОСОБА_6 коштів на будівництво спірного будинку чи придбання ним будь-яких будівельних матеріалів необхідних для його будівництва. Як і не надано доказів на спростування обставин того, що будинок станом на 28.11.2018 року був побудований.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Тобто такі особи не є суб`єктами спірних правовідносин, тому суд не вирішує питання про їх права та обов`язки. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 вказала, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 05.03.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучив до участі у справіОСОБА_9 та ОСОБА_10 як третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, оскільки відповідно до наданих доказів зазначені особи уклали договори, що стосуються приміщень, які є предметом даного позову. Суд долучив до матеріалів справи докази долучені третіми особами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до заяв про залучення третіми особами, а саме: договір про спільну діяльність від 22.11.2018 року № 23 укладений між ТОВ «ЖК Роза Вітрів» в особі голови Пітерської А.І. та ОСОБА_9 , Акт приймання-передачі грошових коштів, який є додатком до договору № 23 від 22.11.2018 року, договір про спільну діяльність від 22.11.2018 року № 24 укладений між ТОВ «ЖК Роза Вітрів» в особі голови Пітерської А.І. та ОСОБА_9 , Акт приймання-передачі грошових коштів, який є додатком до договору № 24 від 22.11.2018 року, договір про спільну діяльність від 22.11.2018 року № 25 укладений між ТОВ «ЖК Роза Вітрів» в особі голови Пітерської А.І. та ОСОБА_9 , Акт приймання-передачі грошових коштів, який є додатком до договору № 25 від 22.11.2018 року, Угода трьохстороння про переведення боргу від 10.03.2021 року; договір про спільну діяльність від 22.11.2018 року № 19 укладений між ТОВ «ЖК Роза Вітрів» в особі голови Пітерської А.І. та ОСОБА_10 , Акт приймання-передачі грошових коштів, який є додатком до договору № 19 від 22.11.2018 року, договір про спільну діяльність від 22.11.2018 року № 22 укладений між ТОВ «ЖК Роза Вітрів» в особі голови Пітерської А.І. та ОСОБА_10 , Акт приймання-передачі грошових коштів, який є додатком до договору № 22 від 22.11.2018 року, договір про спільну діяльність від 22.11.2018 року № 25 укладений між ТОВ «ЖК Роза Вітрів» в особі голови Пітерської А.І. та ОСОБА_10 , Акт приймання-передачі грошових коштів, який є додатком до договору № 25 від 22.11.2018 року, Угода трьохстороння про переведення боргу від 10.03.2021 року;
Повноваження суду апеляційної інстанції визначені частиною 1 статтею 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування фактичних обставин справи та оцінки доказів, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично-значущих обставин та надання доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення. 
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_3 під час розгляду справи в суді першої інстанції зазначалося, що спірні квартири та нежитлові приміщення побудовані відповідачкою власним коштом та за кошти інвесторів. Будинок був побудований до укладення 21.06.2019 року відповідачкою фіктивного шлюбу з ОСОБА_16 та введений в експлуатацію через 25 днів - 15.07.2019 року. Приміщення в цьому будинку набуті відповідачкою у власність на підставі договорів із забудовниками-інвесторами. ОСОБА_16 жодної участі у будівництві нерухомого майна не брав і, відповідно, не мав правових підстав для набуття права власності. 
Тому, враховуючи викладені вище обставини, які зазначалися відповідачем в суді першої інстанції, залучення до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які не приймали участі в суді першої інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги, з метою повного та всебічного встановлення обставин по справі, апеляційний суд вважав за доцільне долучити до матеріалів справи докази надані третіми особами.
22.11.2018 року між ТОВ «ЖК Роза Вітрів» в особі голови Пітерської А.І. та ОСОБА_9 укладені договори про спільну діяльність будівництва № 23,24,26.
Пунктом 1.1. вказаних договорів передбачено, що сторони зобов`язуються спільно діяти без утворення юридичної особи шляхом об`єднання зусиль і вкладів, спільно діяти для досягнення загальної господарської цілі – будівництва, введення в експлуатацію об`єкта нерухомо мості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та розподіл долей між учасниками спільної діяльності.
Згідно п. 4.6 договорів доля ОСОБА_9 (сторона-2) - по закінченню будівництва та ведення в експлуатацію об`єкта, у власність Сторони -2 переходить конкретно визначена частина об`єкта приміщення будівельний номер АДРЕСА_29 , загальною площею 67,7 кв.м, зазначена на плані схемі (за договором 24); частина об`єкта приміщення будівельний номер АДРЕСА_28 , загальною площею 44,00 кв.м, зазначена на плані схемі (за договором 26).
За актами приймання-передачі грошових коштів № 23,24,26 від 22.11.2018 року ОСОБА_9 передала, а ТОВ «ЖК Роза Вітрів», в особі голови Пітерської А.І., прийняло 35000 доларів США по договору про спільну діяльність будівництва № 26, прийняло 50700 доларів США по договору про спільну діяльність будівництва № 24, прийняло 51675 доларів США по договору про спільну діяльність будівництва № 23. 
10.03.2021 року між ТОВ «ЖК Роза Вітрів», в особі голови Пітерської А.І., (первоначальний боржник), громадянки ОСОБА_3 (новий боржник) та ОСОБА_9 (інвестор) укладено трьохсторонню угоду про переведення боргу, за умовами якої первоначальний боржник передає зобов`язання за договорами про спільну діяльність будівництва по об`єкту по АДРЕСА_1 , новий боржник приймає на себе зобов`язання з виконання в повному обсязі зобов`язання по договорам про спільну діяльність будівництва № 26,23,24,25 від 22.11.2018 року, а кредитор надає згоду на заміну первоночального боржника на нового боржника.
22.11.2018 року між ТОВ «ЖК Роза Вітрів» в особі голови Пітерської А.І. та ОСОБА_10 укладені договори про спільну діяльність будівництва № 19,22,25.
Пунктом 1.1. вказаних договорів передбачено, що сторони зобов`язуються спільно діяти без утворення юридичної особи шляхом об`єднання зусиль і вкладів, спільно діяти для досягнення загальної господарської цілі – будівництва, введення в експлуатацію об`єкта нерухомо мості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та розподіл долей між учасниками спільної діяльності.
Згідно п. 4.6 договорів доля ОСОБА_10 (сторона-2) - по закінченню будівництва та ведення в експлуатацію об`єкта, у власність Сторони -2 переходить конкретно визначена частина об`єкта приміщення будівельний номер АДРЕСА_30 , загальною площею 28,2 кв.м, зазначена на плані схемі (за договором 22); частина об`єкта приміщення будівельний номер АДРЕСА_27 , загальною площею 55,4 кв.м, зазначена на плані схемі (за договором 25).
За актами приймання-передачі грошових коштів № 19,22,25 від 22.11.2018 року ОСОБА_10 передала, а ТОВ «ЖК Роза Вітрів», в особі голови Пітерської А.І., прийняло 21500 доларів США по договору про спільну діяльність будівництва № 19, прийняло 24900 доларів США по договору про спільну діяльність будівництва № 22, прийняло 41550 доларів США по договору про спільну діяльність будівництва № 25. 
10.03.2021 року між ТОВ «ЖК Роза Вітрів» в особі голови Пітерської А.І. (первоначальний боржник), громадянки ОСОБА_3 (новий боржник) та ОСОБА_10 (інвестор) укладено трьохсторонню угоду про переведення боргу, за умовами якої первоначальний боржник передає зобов`язання за договорами про спільну діяльність будівництва по об`єкту по АДРЕСА_1 , новий боржник приймає на себе зобов`язання з виконання в повному обсязі зобов`язання по договорам про спільну діяльність будівництва № 19,22 від 22.11.2018 року, а кредитор надає згоду на заміну первоночального боржника на нового боржника.
З Єдиного державного реєстру судовий рішень вбачається, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.02.2023 року, яке оскаржуться в апеляційному порядку, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_17 до ОСОБА_3 про розірвання договору та стягнення грошових коштів, відмовлено. Судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «ЖК Роза ветрів» було укладено 9 договорів про спільну діяльність та пайову участь у будівництві об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 1) №3 від 01.10.2018 року; 2) №4 від 01.10.2018 року; 3) №5 від 01.10.2018 року; 4) №6 від 22.11.2019 року; 5) №13 від 22.11.2019 року; 6) №14 від 22.11.2019 року; 7) №15 від 23.01.2020 року; 8) №16 від 23.01.2020 року; 9) №17 від 23.01.2020 року.
Відповідно до п.1.1 зазначених договорів сторони зобов`язались спільно діяти без утворення юридичної особи шляхом об`єднання своїх зусиль та вкладів з метою досягнення спільної господарської цілі будівництва та введення в експлуатацію об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 , та розподілу часток між учасниками спільної діяльності.
Розділом 4 кожного з договорів встановлені вклади сторін та порядок розподілу результатів спільної діяльності.
Відповідно до пунктів 3.1.9. договорів №№ 3, 4, 5 від 01.10.2018 року ТОВ «ЖК Роза ветрів» зобов`язалось забезпечити закінчення будівництва об`єкта 31.05.2019 року.
Відповідно до пунктів 3.1.9 договорів №№ 15, 16, 17 від 23.01.2020 року строк закінчення будівництва об`єкту був встановлений 31.05.2020 року.
Вказані вище обставини у визначений законом спосіб позивачем не спростовані. 
Зазначені обставини свідчать про те, що будинок, площа якого в подальшому збільшена, по АДРЕСА_1 ,побудований за залучені від фізичних осіб - інвесторів кошти на підставі договорів про спільну діяльність будівництва.
24.06.2021 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені зміни щодо зазначеного об?єкту нерухомого майна: «житловий будинок» змінено на «нежитлова будівля», показник загальної площі з 298,7 кв.м змінено на 1018,3 кв.м (а.с. 41), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.06.2021 року інд.№262893223. 
З огляду на укладені договори про спільну діяльність будівництва, залучення коштів третіх осіб на будівництво спірного будинку, при цьому початок та закінчення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 298,7 кв.м здійснено у 2018 році, тобто до укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 шлюбу,колегія судів вважає спірний будинок не є спільною сумісною власністю  ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .
Оскільки будинок загальною площею 298,7 кв.м є особистим майном ОСОБА_3 , то на нерухоме майно, яке збільшено у площі до 1018,3 кв.м, підлягають застосуванню положення ст. 62 СК України, незалежно від того, що на них не посилається позивач, тому доводи апеляційної скарги про помилкове посилання суду на положення ст. 62 СК України за обставинами даної справи, не заслуговують на увагу. 
В апеляційній скарзі містяться заперечення стосовно мотивів, з яких виходив суд під час прийняття рішення в частині зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , в особі ОСОБА_1 , про визнання шлюбу недійсним.
Посилання скаржника на те, що судом зроблено висновки щодо начебто фіктивності шлюбу батька позивача не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
Відповідно до частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1)фактичні обставини,встановлені судом,та зміст спірних правовідносин,з посиланням на докази,на підставі яких встановлені відповідні обставини;2) докази,відхилені судом,та мотиви їх відхилення; 3)мотивована оцінка кожного аргументу,наведеного учасниками справи,щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Так, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, в мотивувальній частині судом зазначено, що згідно з показами свідків  ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 у судовому засіданні шлюб між відповідачкою та громадянином Молдови ОСОБА_6 носив фіктивний характер, був укладений ними без наміру створити сім?ю, а з метою полегшення ОСОБА_6 вирішення питань перетину державного кордону та перебування на території України. ОСОБА_6 не брав жодної участі у здійсненні будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , а під час перебування у цьому шлюбі відповідачка продовжувала фактично проживати однією сім?єю з іншим чоловіком, батьком її двох дітей. 
Отже у мотивувальній частині судом викладені показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 . Суд зобов`язаний оцінити ці показання в сукупності з іншими доказами (ст. 89 ЦПК). Самі по собі показання без оцінки їх достовірності та достатності не є висновком про доведеність обставин.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , в особі ОСОБА_1 , про визнання шлюбу недійсним, суд виходив з того, що рішення Кілійського районного суду Одеської області від 05.01.2021 року у справі №502/1276/20 про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_3 на час вирішення даного спору не скасовано та має законну силу. В силу статті 43 СК України ці обставини є безумовною підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання шлюбу недійсним.
Зазначені обставин свідчать про відсутність в рішенні суду висновків про фіктивності шлюбу між  ОСОБА_3 та ОСОБА_14 .
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
у х в а л и в:
Апеляційну ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови виготовлено 21 квітня 2026 року.
Головуючий В.А. Коновалова

Судді М.В. Назарова

О.Ю. Карташов