ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2496/26 Справа № 205/6281/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів  - Свистунової О.В., Пищиди М.М.
за участю секретаря – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28 жовтня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В :

20.05.2024 року звернулась до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати за нею право власності на квартиру загальною площею 32,6 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю. Позов мотивований тим, що позивач з 03.02.1998 року зареєстрована та проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою реєстрації в квартирі слугувало розпорядження виконавчого комітету Ленінської районної ради № 44/1-р від 02.02.1998 року «Про дозвіл тимчасового мешкання та прописку», яке було видане батьку позивача ОСОБА_2 . З 03.02.1998 року по дату звернення до суду позивач безперервно проживала в зазначеній квартирі, вільно нею користувалась, підтримувала її в належному стані. У позивача були відсутні будь-які документи, які б підтверджували право власності на неї, а також технічна документація на квартиру. У 2023 році позивач звернулась до адвоката з метою отримання допомоги в пошуку правовстановлюючих документів та з`ясування належності права власності на квартиру. У відповідь на запит Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради від 05.01.2024 року повідомив, що інформація щодо прийняття у власність спірної квартири у Департаменті відсутня; проект рішення щодо прийняття у власність Дніпровської міської територіальної громади у Департаменті не готувався. У відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 23.01.2024 року повідомлено, що реєстрація права власності станом на 31.12.2012 року та технічна інвентаризація як окремого об`єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 не проводилась. Згідно з відповіддю Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях від 28.02.2024 року відомості про нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 від суб`єктів управління до Фонду державного майна України з метою внесення до Єдиного реєстру об`єктів державної власності не надавалось (а.с.1-6).

Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю - відмовлено (а.с.111-114).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1  посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с.117-123).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  розпорядженням виконавчого комітету Ленінської районної ради № 44/1-р від 02.02.1998 року «Про дозвіл тимчасового мешкання та прописку» дозволено тимчасове мешкання та прописку ОСОБА_2 з родиною у звільненій однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 до вирішування житлового питання ОСОБА_2 . Житлове питання про звільнення цієї квартири провести у поточному році (а.с. 38).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с. 41).
ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , з 03.02.1998 року зареєстрована та проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 39-40).
Зазначені обставини також підтверджені свідком ОСОБА_3 , допитаної за клопотанням позивача , яка показала, що знайома з позивачкою з 2011 року , вона дійсно більше десяти років проживає у спірній квартирі.
Згідно з відповіддю Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради від 05.01.2024 року № 3/12-71 станом на 01.01.2024 року у комп`ютерній базі приватизованого житлового фонду Департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність шляхом приватизації квартири АДРЕСА_2 .
У відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 23.01.2024 року № 751 зазначено, що реєстрація права власності станом на 31.12.2012 року та технічна інвентаризація як окремого об`єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 не проводилась. Станом на 31.12.2012 року згідно облікових книг, житловий будинок літ. А-5 по АДРЕСА_3 зареєстрований (балансова належність) за Місцевою радою на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 486 від 08.09.1989 року, про що зроблено запис в обліковій книзі № 19 за реєстраційним номером № 529 (а.с. 35).
Згідно з відповіддю Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях від 28.02.2024 року № 18-09-00993 відомості про нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 від суб`єктів управління до Фонду державного майна України з метою внесення до Єдиного реєстру об`єктів державної власності не надавалось (а.с. 37).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено умов для набуття права власності за набувальною давністю на спірний будинок на підставі статті 344 ЦК України. 

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.
Так, згідно зі ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Як вбачається із матеріалів справи,  ОСОБА_2 (його дружина та донька) вселилися у спірну квартиру без законних для цього підстав, не маючи ордеру, не знаходячись на квартирному обліку або на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, тобто вселились в квартиру з порушенням встановленого ЖК України порядку, незаконно.

У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивач посилається на те, що вона з 03.02.1998 року добросовісно заволоділа квартирою та продовжує відкрито і безперервно володіти нею по теперішній час, вільно нею користується, підтримує в належному стані.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном..
Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).
Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
Безтитульне володіння – це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом від умерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно – за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року по справі № 201/12550/16-ц (провадження 61-19156св18).

Судом встановлено, що в діях позивача при вселенні у спірну квартиру не було добросовісності, що є обов`язковою умовою та юридично значимим фактом, що підлягає доведенню при визнанні права власності за набувальною давністю. 
Тобто, не допускається набуття права власності за набувальною давністю недобросовісними володільцями незалежно від часу володіння чужим майном чи відкритості володіння ним. .

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.
Встановивши, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову з огляду на недоведення умов для набуття права власності за набувальною давністю на спірну квартиру на підставі статті 344 ЦК України.

Проживання ОСОБА_1 у спірному будинку не є підставою для визнання за ним права власності на будинок за набувальною давністю.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає. Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги залишаються за ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2026 року.

Судді: