Справа № 350/1247/25
Номер провадження 2/350/60/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2026 року Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області 
в складі: головуючого судді Сокирко Л.М., секретаря судових засідань Видойник І.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Рожнятів Калуського району Івано-Франківської області в залі судових засідань № 2 Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
в с т а н о в и в: 
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики від 3 серпня 2025 року в сумі 1 537 200 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 3 серпня 2025 року він передав ОСОБА_2 у борг грошові кошти в розмірі 36 600 доларів США, що еквівалентно 1 537 200 грн з умовою повернення цих коштів у строк не пізніше 24 серпня 2025 року. При цьому ОСОБА_2 видав власноруч написану розписку. В зазначені терміни відповідач своє зобов`язання не виконав, кошти не повернув, усну вимогу щодо повернення коштів проігнорував. У судове засідання позивач не прибув, однак його представник – адвокат Воробець Р.М. спрямував до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити; не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку. Розгляд справи просив завершувати за його відсутності та за відсутності позивача. Відповідач у судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, правом на відзив на позов не скористався. 
Згідно з частиною восьмою статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
У відповідності до вимог статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у відсутності сторін та при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін, з ухваленням заочного рішення.
У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що буде відповідати приписам частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України. 1 вересня 2025 року у справі відкрито провадження та справу призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 11 грудня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Вивчивши матеріали справи, суд установив такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18. У постанові від 8 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником у борг коштів із зобов`язанням їх повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц та у справі № 464/3790/16-ц суд вказав, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд установив, що 3 серпня 2025 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 кошти в розмірі 36 600 доларів США на строк до 24 серпня 2025 року. У вказаний строк ОСОБА_2 брав на себе зобов`язання повернути отримані у борг кошти, що підтверджується наданою позивачем розпискою від 3 серпня 2025 року. 
Надана відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 розписка містить умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення в строк до 24 серпня 2025 року, а також дату отримання коштів - 3 серпня 2025 року. За договором позики від 3 серпня 2025 року строк повернення ОСОБА_2 коштів був встановлений до 24 серпня 2025 року. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для його виконання сторонами. Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частинами 1-3 статті 545 Цивільного кодексу України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У статті 99 Конституції України закріплено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно зі статтею 533 Цивільного кодексу України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. За таких обставин суд установив, що відповідач ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань за договором позики від 3 серпня 2025 року перед ОСОБА_1 , а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 3 серпня 2025 року в розмірі 1 537 200 грн. Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 15 140 грн. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги, що позов задоволено в повному обсязі, тому судові витрати покладаються на відповідача в повному розмірі. З відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати в розмірі 15 140 грн. 
Керуючись статтями 192, 525, 526, 536, 545, 610, 625, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 77-81, 137, 141, 259, 263-265, 273, 280-353, 354 Цивільного процесуального кодексу України,
у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу – задовольнити.   Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) кошти за договором позики від 3 серпня 2025 року у розмірі 1 537 200 (один мільйон п`ятсот тридцять сім тисяч двісті) грн.  Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн.
За заявою відповідача, поданою до суду у тридцятиденний строк з часу отримання його копії, заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив.  Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду учасниками процесу шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, а учасниками справи, які не були присутні при оголошенні рішення в той же строк і в тому ж порядку з моменту вручення їм копії рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Дата складання повного судового рішення 23 лютого 2026 року. 
Повне найменування сторін: 
позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Суддя Сокирко Л.М.