Справа № 183/3426/20
№ 1-кп/183/545/26
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2026 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12016040350003372 від 14.08.2016 року відносно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 
захисника ОСОБА_5 
обвинуваченого ОСОБА_3 
представника потерпілого ОСОБА_6 

в с т а н о в и в:
10 вересня 2015 року ОСОБА_3 , перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , отримав копію рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 № 374/1 від 21 травня 2003 року «Про узаконення встановлення торгового павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 , будівництва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_5 , і будівництво магазину по вул. Жовтневій, І». Серед іншого, в вказаному рішенні міської ради зазначалося про затвердження актів Державної технічної комісії від 17 грудня 2001 року та узаконення встановлення торгового павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 ОСОБА_3 , загальною площею 36,9 м2, у тому числі торгівельна площа - 31,3 м2, а також про прийняття вказаного павільйону до експлуатації. В цей момент, усвідомлюючи той факт, що зазначене рішення міської ради не дасть можливості зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку площею 0, 0235 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 у ОСОБА_3 виник прямий умисел на використання завідомо підробленого документа.
Після чого, ОСОБА_3 реалізовуючи свій прямий умисел, спрямований використання завідомо підробленого документа, діючи умисно, у невстановлені досудовим розслідуванням час і місці, за невстановлених обставин, достовірно знаючи, що рішенням ІНФОРМАЦІЯ_3 йому не надавався дозвіл на узаконення зазначеної земельної ділянки, здобув завідомо підроблений документ - архівний витяг рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 № 374/1 від 21 травня 2003 року «Про узаконення встановлення торгового павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 , будівництва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_5 , і будівництво магазину по АДРЕСА_6 », до якого внесено недостовірну інформацію, щодо узаконення земельної ділянки площею 0, 0235 га, що находиться за адресою: АДРЕСА_4 за собою.
25 квітня 2016 року, ОСОБА_3 , доводячи до кінця свій прямий умисел, направлений на використання завідомо підробленого документа, з метою реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1211900000:04:005:0136 площею 0, 0235 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , діючи умисно, маючи вищу юридичну освіту достовірно знав, що архівний витяг рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 № 374/1 від 21 травня 2003 року «Про узаконення встановлення торгового павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 , будівництва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_5 , і будівництво магазину по АДРЕСА_6 » містить в собі недостовірну інформацію, щодо узаконення земельної ділянки з кадастровим номером 1211900000:04:005:0136 площею 0, 0235 га, що находиться за адресою: АДРЕСА_4 , прибув до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_7 , де надав останньому документи для проведення реєстрації. Серед вказаних документів ОСОБА_3 був наданий завідомо підроблений документ - архівний витяг рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 № 374/1 від 21 травня 2003 року «Про узаконення встановлення торгового павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 , будівництва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_5 , і будівництво магазину по АДРЕСА_6 », тим самим ОСОБА_3 використав завідомо підроблений документ.
Також встановлено, що 10 вересня 2015 року ОСОБА_3 , перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , отримав копію рішення
ІНФОРМАЦІЯ_3 № 374/1 від 21 травня 2003 року «Про узаконення встановлення торгового павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 , будівництва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_5 , і будівництво магазину по АДРЕСА_6 ». Серед іншого, в вказаному рішенні міської ради зазначалося про затвердження актів Державної технічної комісії від 17 грудня 2001 року та узаконення встановлення торгового павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 ОСОБА_3 , загальною площею 36,9 м2, у тому числі торгівельна площа - 31,3 м2, а також про прийняття вказаного павільйону до експлуатації. В цей момент, усвідомлюючи той факт, що зазначене рішення міської ради не дасть можливості зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку площею 0, 0235 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 у ОСОБА_3 виник прямий умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, у великих розмірах, а саме вказаною земельною ділянкою, що належить територіальній громаді м. Новомосковська Дніпропетровської області.
Після чого, ОСОБА_3 реалізовуючи свій прямий умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману, у великих розмірах, діючи умисно, з корисливих мотивів, у невстановлені досудовим розслідуванням час і місці, за невстановлених обставин, достовірно знаючи, що рішенням ІНФОРМАЦІЯ_3 йому не надавався дозвіл на узаконення зазначеної земельної ділянки, здобув завідомо підроблений документ - архівний витяг рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 № 374/1 від 21 травня 2003 року «Про узаконення встановлення торгового павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 , будівництва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_5 , і будівництво магазину по АДРЕСА_6 », до якого внесено недостовірну інформацію, щодо узаконення земельної ділянки площею 0, 0235 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 за собою.
25 квітня 2016 року, ОСОБА_3 , доводячи до кінця свій прямий умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману у великих розмірах, з метою реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1211900000:04:005:0136 площею 0, 0235 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, достовірно знаючи, що архівний витяг рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 № 374/1 від 21 травня 2003 року «Про узаконення встановлення торгового павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 , будівництва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_5 , і будівництво магазину по АДРЕСА_6 » містить в собі недостовірну інформацію, щодо узаконення земельної ділянки з кадастровим номером 1211900000:04:005:0136 площею 0, 0235 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , прибув до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_7 , де надав останньому документи для проведення реєстрації. Серед вказаних документів ОСОБА_3 був наданий завідомо підроблений документ - архівний витяг рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 № 374/1 від 21 травня 2003 року «Про узаконення встановлення торгового павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 , будівництва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_5 , і будівництво магазину по АДРЕСА_6 ».
25 квітня 2016 року о 12 годині 00 хвилин, приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_7 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_7 , наданих ОСОБА_3 документів вчинив реєстраційну дію - вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформацію, визначивши власником земельної ділянки з кадастровим номером 1211900000:04:005:0136, площею 0,0235 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_3 , таким чином останній заволодів чужим майном шляхом обману, а саме зазначеною земельною ділянкою.
Внаслідок вказаних умисних злочинних дій ОСОБА_3 , з власності територіальної громади м. Новомосковська Дніпропетровської області незаконно вибуло нерухоме майно, а саме: земельна ділянка з кадастровим номером 1211900000:04:005:0136, площею 0,0235 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 у зв?язку з чим, територіальній громаді м. Новомосковська Дніпропетровської області в особі ІНФОРМАЦІЯ_5 спричинено матеріальну шкоду в сумі 224 000 грн., що згідно п.3 примітки ст. 185 КК України відноситься до великих розмірів.
В судовому засідання обвинувачений ОСОБА_3 заперечував події, які зазначені в обвинувальному акті. Зазначив, що жодних кримінальних правопорушень ним не вчинялось. 
Суд вважає встановленою вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні ним злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України на підставі наступних доказів, досліджених в судовому засіданні: 
-витягом з ЄРДР від 14.08.2019 про те, що 21.05.2003 громадянин ОСОБА_3 шляхом підробки документів, зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку, чим спричинив матеріальну шкоду територіальній громаді м. Новомосковськ;
-витягом з ЄРДР від 31.03.2020 про те, що 30.03.2020 до ЧЧ Новомосковського ВП надійшли матеріли слідчого про те, що невідома особа шляхом обману з використанням завідомо підробленого документу заволоділа земельною ділянкою за кадастровим номером 1211900000:04:005:0136, площею 0,0235 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 ;
-повідомленням про злочини від 11.08.2016 року в якому містяться наступні документи: копія відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; копія рішення № 374/1 від 21.05.2003 «Про узаконення встановленого павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 , будівництва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_8 »;
-копією протоколу засіданням ІНФОРМАЦІЯ_3 депутатів від 21 травня 2003 року;
-копією журналу реєстрації рішень виконавчого комітету з №1 по №904;
-копією рішення №374/1 від 21.05.2003 «Про узаконення встановленого павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 , будівництва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_8 »;
-копією супровідного листа та внутрішнього опису документів №910932912119;
-копією запиту №159 від 10.09.2015 року ОСОБА_3 ;
-витягом з журналу реєстрації запитів юридичних і фізичних осіб з питань наведення довідок;
-витягом з генерального плану м. Новомосковська, місце розташування земельної ділянки по АДРЕСА_4 ;
-протоколом огляду місця події від 09.12.2016 року з фототаблицею до нього, яким було оглянуто територію площею 0,0235 га за адресою: АДРЕСА_4 ;
-протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 22.12.2016, який було проведено на підставі ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_6 від 19.12.2016;
-відповіддю начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 15.08.2017 року про те, що у вересні 2015 року через ІНФОРМАЦІЯ_8 було подано документи на державну реєстрацію земельної ділянки від громадянина ОСОБА_3 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;
-відповіддю директора ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » від 22.03.2019 про те, шо відповідно до наявних обліково-інформаційних даних ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для громадянина ОСОБА_3 на земельну ділянку за кадастровим номером 1211900000:04:005:0136, у 2015 році не складалась;
-протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 19.04.2019 року, який було проведено на підставі ухвали слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.04.2019 про тимчасовий доступ до речей і документів до роздрукованими копіями електронних документів, реєстраційна справа №913096512119 ( витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-1202727242015; рішенням №374/1 від №21.05.2003; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29453809; копію Технічного паспорту №82);
-відповіддю директора філії Державного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_10 » від 31.07.2019;
-відповіддю заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 19.12.2019 про те, що земельну ділянку з кадастровим номером 1211900000:04:005:0136 було сформовано за заявою про державну реєстрацію земельної ділянки громадянин ОСОБА_3 – 04.09.2015 року;
-протоколом огляду місця події від 24.12.2019 з фототаблицею до нього, яким було оглянуто земельну ділянку за кадастровим номером 1211900000:04:005:0136, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 ;
-висновком експерта №19/104-10/4/18 від 10.03.2020, яким встановлено, що ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером 1211900000:04:005:0136 площею 0,0235 га розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , власником якої є ОСОБА_3 станом на 28 квітня 2016 року, могла становити 224 000,00 грн ( двісті двадцять чотири тисячі гривень 00 копійок);
-витягом з Єдиного реєстру довіреностей №41845533 від 15.05.2020;
-копією заяви ОСОБА_3 від 01.12.2011, 05.08.2015, 10.09.2015, 06.07.2016 про отримання копії та архівного витягу з рішення виконавчого комітету № 374/1 від 21.05.2003 «Про узаконення встановленого павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 , будівництва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_8 »;
-копіями записів в журналі реєстрації від 01.12.2011 № 112, від 30.07.2015 №129, від 06.07.2016 №85;
-відповіддю начальника КП « ІНФОРМАЦІЯ_11 » від 19.05.2020 про те, що право власності на торгівельний павільйон, розташований за адресою: АДРЕСА_4 в БТІ не зареєстроване, під час останньої інвентаризації техніком БТІ зазначено, що торгівельний павільйон побудований самочинно, тобто без дозвільних документів;
-відповіддю міського голови від 05.06.2020 року про те, що за обліково-реєстраційними даними ІНФОРМАЦІЯ_12 в період з 2011 року (з моменту створення відділу) по день надання відповіді, від громадянина ОСОБА_3 клопотань щодо передачі в приватну власність або інше право володіння земельною площею 0,0235 га, яка розташована по АДРЕСА_4 – не надходило;
-показань свідка ОСОБА_8 , який повідомив в судовому засіданні, що з листопада 2015 року по 2019 рік він працював у ІНФОРМАЦІЯ_13 заступником голови, відповідав за комітет торгівлі та надання торгових ділянок, і була одна ділянка біля клуба Кірова, яка розташована біля пожежної частини, відносно якої ОСОБА_3 звернувся до комітету і надав витяг, він наголошував, що це була його ділянка, по АДРЕСА_4 , однак в рішенні було зазначено дріб 1, що викликало в нього сумнів, оскільки в комітеті відсутні такі рішення з дробами. Після цього, він звернувся до відділу і запитав, чи дійсно є таке рішення, на що отримав позитивну відповідь. Крім того, йому стало цікаво до чого тут земельна ділянка 1211900000:04:005:0136, і він звернувся до реєстраторів, йому зробили копію документа, однак шрифт був інший, і не співпадали адреса магазина та ділянки. ОСОБА_9 начальник архівного відділу в журналі пише, кому і що видає, після чого йому стало відомо, що рішення підроблено і після цього зібрав необхідні документи та звернувся в поліцію;
-показань свідка ОСОБА_9 , яка повідомила в судовому засіданні, що вона була викликана до слідчого по справі де проходив архівний документ, який нібито був зроблений архівом 2003 року. Відповідно до журналів звернень ОСОБА_3 звертався про надання копії рішення – 10.09.2015 року, такий витяг видавався і ОСОБА_3 його отримував, про що є відповідна позначка в журналі. Крім цього, слідчий надав їй копію витягу на ознайомлення, оглянувши цей документ вона зробила висновок, що документ підроблений, оскільки він був надрукований на комп`ютері, інший шрифт, замалий герб і відсутній її підпис на документі, однак на документі була мокра печать, звідки вона там взялась їй невідомо. Пізніше до неї з`явився ОСОБА_3 та наполягав, щоб вона з`явилась на допит, і сказала, що рішення забирав не він, а ОСОБА_10 ;
-показань свідка ОСОБА_11 , який повідомив в судовому засіданні, що знає ОСОБА_3 , оскільки у них виник конфлікт, в зв`язку з тим, що ОСОБА_3 став на його місце торгівлі, але при цьому у свідка був дозвіл на торгівлю, це було в 2012 році, в 2013 році комітет заборонив там торгівлю і свідок торгував на території свого брата, після укладання з ним договору, однак до нього прийшов ОСОБА_3 і сказав, що це його територія, документи ніякі не показував, лише якийсь один аркуш, а саме по АДРЕСА_4 , зі слів ОСОБА_3 , також він показував свідку кадастровий номер і план земельних ділянок, однак дозвіл на певний час був по АДРЕСА_9 . Згодом ОСОБА_3 подав в суд на свідка через те, що він зайняв його земельну ділянку, однак ОСОБА_3 було відмовлено, оскільки він перестав з`являтися до суду.
-показань свідка ОСОБА_12 , який показав в судовому засідання, що має право власності на ділянку по АДРЕСА_9 і він укладав договір оренди зі своїм братом ОСОБА_11 на певний час;
-показань свідка ОСОБА_13 , який показав в судовому засіданні, що орієнтовно в 2013 по 2015 роки працював в ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_9 », одним із засновників була ОСОБА_14 , крім цього там працювала ще ОСОБА_15 . Свідок повідомив, що ОСОБА_3 хотів оформити земельну ділянку, для цього потрібно було заплатити кошти, а свідка він хотів зробити посередником передачі грошей, однак він відмовився. Також свідок зазначив, що усіма питання про технічну документацію земельної ділянки займалась ОСОБА_14 , яка особисто приймала і розподіляла ці заяви;
-показань свідка ОСОБА_16 , яка повідомила в судовому засіданні, що в 2015 році працювала ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_9 », ОСОБА_3 приходив до них дуже часто, замовляв багато документів, зазначила, що послуга оформлення документів є платною, але жодних коштів від обвинуваченого вона не отримувала. Перед допитом у слідчого їй зателефонував ОСОБА_3 і кричав у трубку про те, що потрібно змінити покази, але свідок сказала йому, що записує розмову і просто відключилась. Крім цього, зазначила, що вона жодного разу не відвідувала архівний відділ і всю роботу їх надавала ОСОБА_14 . Також повідомила, що жодних рішень з архівного відділу стосовно ОСОБА_3 вона не отримувала та її підпису в журналі реєстрації немає і не може бути;
-показань свідка ОСОБА_7 , який повідомив в судовому засіданні, що він працює нотаріусом, в зв`язку з чим ОСОБА_3 звернувся до нього щодо реєстрації права не земельну ділянку, свідок свою роботу виконав, земельну ділянку зареєстрував і віддав документи обвинуваченому, однак після реєстрації цих документів свідка було права на реєстрацію протягом 6 місяців;
-показань свідка ОСОБА_17 , який повідомив в судовому засіданні, що він працював геодезистом, ОСОБА_3 був замовником, це був приблизно 2015 рік, свідка викликала керівник та показала на карті ділянку місцевості, які вони самі вивели, заяву обвинуваченого про земельну ділянку він бачив, площа в ній була зазначена. Потім був виїзд на місце з апаратурою, щоб показати межі ділянки, однак на зазначеній ділянці стався конфлікт і далі свідок припинив свою роботу.

Всі ці докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного, та є беззаперечними для визнання вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України. 
Відповідно до ст. 22 КПК України, судом були створені всі умови для реалізації принципу змагальності сторін в судовому засіданні, які передбачають самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України; рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів.
Судом було забезпечено як стороні обвинувачення, так і стороні захисту всі можливості щодо реалізації своїх процесуальних прав щодо збирання та представлення доказів в суді.
Отже, суд, дослідивши всі докази сторони обвинувачення і сторони захисту, керуючись вимогами ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Щодо визнання доказів наданих стороною обвинувачення недопустимими захисник обвинуваченого вважає, що докази отримані не в порядку визначеному КПК є не лише недопустимими, а й одночасно неналежними. 
Суд не може погодитись із вищенаведеним, оскільки відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України зазначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Отже, враховуючи зазначені положення закону, а також те, що надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази, і ті, які сторона захисту вважає неналежними, є взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України, вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України; обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання доказів недопустимими відсутні.
Ретельно проаналізувавши усі надані сторонами кримінального провадження докази з точки зору доведеності ознак складу злочину інкримінованого обвинуваченому, суд вважає, що сукупність встановлених під час судового розгляду обставин виключає будь-яке інше розуміння подій, і версія обвинувачення яка визнана судом доведеною, не містить сумнівів в її обґрунтованості та не спростовується доводами сторони захисту.
У справі «Салов проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно зі статтею 6 Конвенції рішення судів повинні містить мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.
Розглядаючи кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення, безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Виходячи із вищенаведеного, судовим розглядом встановлено, що письмові докази, надані стороною обвинувачення, зібрані відповідно до вимог кримінально - процесуального закону, вони є допустимими, та такими, що в їх сукупності безпосередньо вказують на вчинення обвинуваченим діянь, інкримінованих йому стороною обвинувачення. Під час проведення експертних досліджень, експерти попереджались про кримінальну відповідальність за винесення завідомо неправдивого висновку експерта та за відмову від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 КК України. Оцінюючи протоколи тимчасових доступів до речей і документів, суд звертає увагу на те, що такі проведених на підставі ухвал слідчих суддів та узгоджується з приписами законодавства.
Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін кримінального провадження на наступне. Так, вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), в цьому кримінальному провадженні, суд вважає, що такі стандарти дотримано. Також, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною кримінального провадження.
Враховуючи викладене, суд вважає встановленою вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні ним:
-заволодінні чужим майном, шляхом обману, вчиненому у великих розмірах – за ч. 3 ст. 190 КК України;
-використанні завідомо підробленого документа – за ч. 4 ст. 358 КК України. 

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер та тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, форму вини, невизнання останньої, спосіб вчинення злочину та його стадію, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.
Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст. ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.
Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.
Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Таким чином, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що обставини, які пом`якшують покарання та обтяжують покарання обвинуваченого згідно ст. 66,67 КК України в ході судового розгляду не встановлено.
Також, суд бере до уваги особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, на обліках у лікарів не перебуває, за місцем мешкання характеризується задовільно. 
Виходячи із наведеного, суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_3 наступне покарання:
-за ч. 3 ст. 190 КК України в межах санкції статті у виді позбавлення волі.
Разом з тим, відповідно до вимог ч. 4 ст. 12 КК України нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Згідно з санкцією ч. 3 ст. 190 КК України за вчинення вказаного кримінального правопорушення передбачена відповідальність у виді штрафу від чотирьох тисяч до восьми тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років. 
Таким чином, у відповідності до ч. 4 ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 190 КК України є нетяжким злочином. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальне правопорушення в якому обвинувачується ОСОБА_3 , а саме за ч. 3 ст. 190 КК України вчинене 25 квітня 2016 року та з моменту вчинення кримінального правопорушення минуло понад 5 років.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_3 підлягає звільненню від покарання на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього в частині обвинувачення за ч. 3 ст. 190 КК України підлягає закриттю.
Окрім того, враховуючи наведені обставини, суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_3 покарання:
-за ч. 4 ст. 358 КК України в межах санкції статті у виді обмеження волі.
Разом з тим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 КК України кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Згідно з санкцією ч. 4 ст. 358 КК України за вчинення вказаного кримінального правопорушення передбачена відповідальність у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційним наглядом на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк. 
Таким чином, у відповідності до ч. 2 ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України є кримінальним проступком. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 2) три роки – у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальне правопорушення в якому обвинувачується ОСОБА_3 , а саме за ч. 4 ст. 358 КК України вчинене 10 вересня 2015 року та з моменту вчинення кримінального правопорушення минуло понад 3 роки.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_3 підлягає звільненню від покарання на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього в частині обвинувачення за ч. 4 ст. 358 КК України підлягає закриттю.
Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який було обрано 07.05.2019 року ОСОБА_3 втратив свою силу 25.06.2020 року.
Згідно з ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Відповідно до положень ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі статтею 124 КПК України. Залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.
Отже, чинний кримінальний процесуальний закон чітко встановлює, що витрати на залучення експерта стягуються з обвинуваченого лише у двох випадках: ухвалення щодо нього (обвинуваченого) обвинувального вироку; залучення експерта безпосередньо обвинуваченим (стороною захисту).
Крім того, об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі ІНФОРМАЦІЯ_14 в постанові від 12.09.2022 року (справа № 203/241/17) сформулювала висновок згідно з яким в разі звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, у тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрите на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.
Беручи до уваги те, що ОСОБА_3 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо них підлягає закриттю, при цьому ініціатором проведення експертизи був орган досудового розслідування, тому відповідно до приписів статей 122, 124 КПК України витрати на проведення експертизи підлягають віднесенню на рахунок держави.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд вирішує питання щодо речових доказів, на які було накладено арешт ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_6 від 19.12.2016 (183/4741/16, 1-кс/183/953/16).
Долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 374 КПК України, суд,-

у х в а л и в :

ОСОБА_3  визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України та призначити йому покарання:
-за ч. 3 ст. 190 КК України – у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки;
-за ч. 4 ст. 358 КК України – у виді обмеження волі строком 2 (два) роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_3  від покарання, призначеного за ч. 3 ст. 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, визначених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_3  від покарання, призначеного за ч. 4 ст. 358 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, визначених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.
Скасувати арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді ІНФОРМАЦІЯ_6 від 19.12.2016 (183/4741/16, 1-кс/183/953/16).
Речові докази по кримінальному провадженню, а саме: 
-земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0.0235 га, за кадастровим номером 1211900000:04:005:0136 – повернути законному володільцю за належністю;
-витяг з ДЗК НВ №1202727242015 від 04.09.2015 на 6 арк.; архівний витяг рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 №374/1 від 21 травня 2003 року «Про узаконення встановлення торгового павільйону тимчасового типу по АДРЕСА_4 , будівництва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по АДРЕСА_5 , і будівництво магазину по АДРЕСА_6 » на 2 арк.; рішення про державну реєстрацію №29453809 від 28.04.2016 на 1 арк. – залишити в матеріалах кримінального провадження.
Процесуальні витрати за проведення експертиз в розмірі 7596 гривень 48 копійок компенсувати за рахунок коштів Державного бюджету України.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію вироку вручити ОСОБА_3 та прокурору негайно.

Суддя ОСОБА_1