Справа № 420/29786/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Радчука А.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - військова частина НОМЕР_4 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_6 ) ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ), про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить:
визнати дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови капітану ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ - протиправними та скасувати рішення про відмову;
зобов`язати військову частину НОМЕР_2 направити рапорт капітана ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ до ІНФОРМАЦІЯ_1 для розгляду рапорту про звільнення з військової служби.
Адміністративний позов поданий службою кур`єрської доставки «Нова пошта» 29.08.2025 року. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що позивач перебуває на військовій службі з 21 червня 1993 року, має військове звання капітан, посада тимчасово виконуючий обов`язки начальника командного пункту військової частини НОМЕР_4 . Позивач проходить службу у військової частини НОМЕР_4 , яка входить до складу військової частини НОМЕР_8 , яка в свою чергу входить до складу НОМЕР_2 (Повітряне командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (ПВК « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в/ч НОМЕР_2 ) - оперативне об`єднання Повітряних сил Збройних сил України у південній частині території України. Однак, наразі позивач має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ. Так, у позові зазначено, що позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 2003 року. У шлюбі народилось 3 дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . У свідоцтві про народження дітей у графі батьки зазначені: батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 . Молодша донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є дитиною інвалідом віком до 18 років. У неї є серйозні захворювання: Дитячий церебральний параліч, подвійна гемиплегія, альтернуюча збіжна косоокість. Дитина потребує постійного стороннього догляду. До липня 2024 року соціальний догляд за дитиною інвалідом здійснювала мати, проте внаслідок хвороби мати дитини не може виконувати соціальний догляд за дитиною інвалідом. У зв`язку з викладеним позивач визнаний особою, яка зобов`язана здійснювати постійний догляд за дитиною інвалідом. У 2024 році позивач подав рапорт на звільнення з військової служби у запас, проте отримав відмову.
У подальшому ОСОБА_2 отримала Витяг з постанови ЛКК № 36 КНП ММР «ЦПМСД № 6» від 24.03.2025 про неможливість виконувати соціальний догляд за дитиною інвалідом без визначення строку. 26.03.2025 позивач повторно подав рапорт разом з додатковими документами, що підтверджують підстави для звільнення з військової служби у запас. Рапорт подано командиру військової частини НОМЕР_4 (з погодженням командира військової частини НОМЕР_9 та командиром військової частини НОМЕР_8 ). Позивачем надані нотаріально засвідчені документи, щодо здійснення постійного догляду за хворою дитиною, що підтверджено документами виданими лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади «Корінець № 73.104.8 про дитину інваліда віком до 18 років від 28.08.2024», копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про шлюб, копію посвідчення серія НОМЕР_10 від 25.10.2024, копію Витягу з постанови ЛКК № 36 КНП ММР «ЦПМСД № 6» від 24.03.2025, довідка про реєстрацію та склад сім`ї, копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 , копію довідки про навчання сина ОСОБА_6 . Однак, 07.06.2025 року позивач отримав відмову у звільненні з військової служби.
Вважаючи протиправною відмову відповідача у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 08.09.2025 року позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк на усунення недоліків.
22.09.2025 року до суду від позивача на виконання ухвали суду від 22.09.2025 року надійшла уточнена позовна заяви з зазначенням інформації про відсутність електронного кабінету у позивача та поштового індексу позивача. 
Ухвалою суду від 04.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України. Також судом залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: військову частину НОМЕР_4 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ); ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_6 ) ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).
24.11.2025 року від Військової частини НОМЕР_2 за допомогою системи «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву.
Відповідно до відзиву відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується, з огляду на наступне.
По суті позовних вимог у відзиві зазначено, що 23.06.2025 ОСОБА_1 в порядку підпорядкованості подано рапорт про звільнення з військової служби. Зі змісту рапорту вбачається, що позивач просить про звільнення його з військової служби у запас під час дії воєнного стану на підставі абз. 10 п.3 ч.12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини (виховання військовослужбовцем дитини, хворої на дитячий церебральний параліч, за умови що такої особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати)". Відповідач вказує, що за змістом даної норми Закону №2232-ХІІ військовослужбовець набуває право на звільнення з військової служби під час дії правового режиму воєнного стану у разі виховання ним дитини, яка має певне захворювання із переліку, визначеного абз. 10 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, та якій не встановлено інвалідність (!), і за умови, що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати. Натомість, зі змісту долучених документів до рапорту та адміністративного позову, донька позивача є особою з інвалідністю та дитиною віком до 18 років, а отже позивач не набув права на звільнення на підставі абз. 10 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ та відповідно його право на звільнення на підставі абз. 10 п.3 ч.12 статті 26 Закону №2232-ХІІ не порушене. 
Відповідач у відзиві зауважив, що Закон №2232-ХІІ серед переліку підстав для звільнення з військової служби, передбачених пунктом 3 частини 12 статті 26, передбачає окрему підставу для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану у разі наявності у дитини віком до 18 років інвалідності. Однак, позивач пов`язує своє право на звільнення з військової служби підставою, передбаченою абз. 10 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". 
Також у відзиві зазначено, що при поданні рапорту про звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, подаються, зокрема на підставі абз. 10 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ: для підтвердження захворювання дитини - довідка про захворювання дитини на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне (орфанне) захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, про те, що дитина отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги (форма первинної облікової документації № 080-3/о, затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 березня 2021 року № 407). Однак до рапорту довідки форми первинної облікової медичної документації № 080-3/о відносно дитини не надано.
На підставі викладеного відповідач стверджує, що задоволення вимог рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі абз. 10 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ суперечитиме вимогам Закону, а тому відмова військової частини НОМЕР_2 є правомірною та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
Додатково у відзиві зазначено, що наданий позивачем витяг з постанови ЛКК №36 від 24.03.2025 на підтвердження наявності у ОСОБА_2 захворювання, яке унеможливлює виконання обов`язку стосовно виховання ОСОБА_5 , виданий КНП Миколаївської міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги №6", є недопустимим доказом. Відповідач вказує, що витяг з постанови ЛКК №36 винесений за відсутності повноважень ЛКК на його видання та не відповідає встановленим формам первинної облікової медичної документації, яка використовується в закладах охорони здоров`я. Крім цього, витяг з постанови ЛКК №36 не містить інформації про строк на який воно видане. У зв`язку з неврахуванням постанови ЛКК №36 від 24.03.2025, відповідач вважає, що станом на день розгляду рапорту позивача та розгляду даної судової справи відсутнє документальне підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю до 18 років. 
24.11.2025 року від Військової частини НОМЕР_2 за допомогою системи «Електронний суд» надійшло клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Заява обґрунтована тим, що військова служба є публічною, а тому до спірних правовідносин застосовується місячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною 5 статті 122 КАС України. Позивач звернувся з рапортом в порядку підлеглості 26.03.2025. 07.06.2025 позивачем отримано результати розгляду військовою частиною НОМЕР_2 поданого ним рапорту стосовно звільнення з військової служби. Враховуючи, що до суду позивач звернувся 01.09.2025, то, на переконання відповідача, строк звернення до суду пропущений.
24.11.2025 року від Військової частини НОМЕР_6 за допомогою системи «Електронний суд» надійшло аналогічне клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, встановленого частиною 5 статті 122 КАС України. 
Ухвалою суду від 10.03.2026 року визнано поважними причини пропуску та поновлено позивачу пропущений з поважних причин строк звернення до суду із цим позовом. У задоволенні клопотань Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_6 про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - військова частина НОМЕР_4 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_6 ) ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ), про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - відмовлено. 
24.11.2025 року представником Військової частини НОМЕР_2 за допомогою системи «Електронний суд» подані заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
24.11.2025 року представником Військової частини НОМЕР_6 за допомогою системи «Електронний суд» подані пояснення третьої особи щодо позову, у яких серед іншого заявлено клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 10.03.2026 року відмовлено у задоволенні клопотань Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_6 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
24.11.2025 року представником Військової частини НОМЕР_6 за допомогою системи «Електронний суд» подані пояснення третьої особи щодо позову.
Згідно поданих пояснень третя особа просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що зі змісту долучених документів до рапорту та адміністративного позову, позивач не набув права на звільнення на підставі абз. 10 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ та відповідно його право на звільнення на підставі абз. 10 п.3 ч.12 статті 26 Закону №2232-ХІІ не порушене. 
За своїм змістом пояснення позивача Військової частини НОМЕР_6 аналогічні відзиву Військової частини НОМЕР_2 .
Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, додаткові докази не надходили.
З огляду на заявлені позивачем вимоги, справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами у заявах по суті справи, позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_4 . У Збройних Силах України з 21.06.1993.
26.03.2025 року позивач подав командиру військової частини НОМЕР_4 рапорт про звільнення з військової служби у запас під час воєнного стану відповідно до п.3 ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини (виховання військовослужбовцем дитини, хворої на дитячий церебральний параліч, за умови що такої особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати). 
До рапорту, як зазначено, доданий наступний перелік документів:
1. Нотаріально засвідчена копія Свідоцтва про одруження.
2. Нотаріально засвідчена копія Свідоцтва про народження дитини ОСОБА_5 .
3. Нотаріально засвідчена копія - Корінець НОМЕР_13 про дитину інваліда віком до 18 років від 28.08.2024 р.
4. Нотаріально засвідчена копія Витягу з постанови ЛКК №36 КНП ММР «ЦПМСД №6» від 24.03.2025 р.
5. Нотаріально засвідчена копія паспорту ОСОБА_2 та ідентифікаційного коду.
6. Нотаріально засвідчена копія Довідки стану здоров`я дитини ОСОБА_7 .
7. Нотаріально засвідчена копія Посвідчення опікуна інваліда з дитинства серія НОМЕР_10 .
8. Довідка про склад сім`ї ОСОБА_8 .
9. Нотаріальна засвідчена копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 .
10. Довідка про навчання ОСОБА_3 №75 від 30.08.2024.
Згідно штампів про реєстрацію вхідної кореспонденції, рапорт позивача від 26.03.2025 року зареєстрований у військовій частині НОМЕР_4 26.03.2025 за №2462/372/3/2/552, у військовій частині НОМЕР_9 02.04.2025 за №604, у військовій частині НОМЕР_8 01.05.2025 за вх.2235.
Щодо розгляду рапорту позивача від 26.03.2025 року:
командир військової частини НОМЕР_4 26.03.2025 клопотав по суті рапорту перед командиром військової частини НОМЕР_9 ;
командир військової частини НОМЕР_9 02.04.2025 клопотав по суті рапорту перед командиром військової частини НОМЕР_8 ;
згідно резолюції офіцера юридичної групи військової частини НОМЕР_8 від 10.05.2025 «Має право на звільнення»;
листом командира військової частини НОМЕР_2 від 20.05.2025 №174/174/27/1051/пс, командиру військової частини НОМЕР_8 повернуто без реалізації матеріали щодо звільнення з військової служби у запас капітана ОСОБА_9 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_9 військової частини НОМЕР_8 .
За змістом листа командира військової частини НОМЕР_2 від 20.05.2025 №174/174/27/1051/пс, підставою відмови зазначено: Відповідно до пункту 19 Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 (зі змінами), визначено перелік які документів, подаються разом з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. За результатами розгляду поданих матеріалів встановлено, що в доданих до подання матеріалах відсутні документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину. Доданий до Подання витяг з постанови ЛКК від 24.03.2025 № 36, виданий громадянці ОСОБА_2 дружині військовослужбовця, з висновком ЛКК про те, що вона "За станом здоров`я не може виконувати соціальний догляд за дитиною-інвалідом так як вага дитини 20 кг 500 г, а пацієнтці рекомендовано обмеження підняття ваги до 15 кг", не вказує на відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю, а свідчить лише про обмежену працездатність матері дитини за станом здоров`я. Наданий висновок ЛКК не підтверджує відсутність у ОСОБА_2 обов`язку виховувати доньку, ОСОБА_5 . Таким чином, підстав до звільнення капітана ОСОБА_1 з військової служби у запас, відповідно до підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої та пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через сімейні обставини або з інших поважних причин (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати) на теперішній час не вбачається.
Лист командира військової частини НОМЕР_2 від 20.05.2025 №174/174/27/1051/пс надійшов та зареєстрований у військовій частині НОМЕР_8 07.06.2025 за вх. №1369/1.
Вважаючи протиправною відмову військової частини НОМЕР_2 у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
За змістом частин першої, другої статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Пунктом 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні триває.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII).
Згідно із статтею 1 Закону № 389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України регулює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби (далі також Закон № 2232-XII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 
Згідно положень ч. 1, ч. 2 ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
За визначенням ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону № 2232-XII, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII).
Згідно з ч. 14 ст. 2 Закону № 2232-XII, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 8 ст. 24 Закону № 2232-XII, під час дії особливого періоду:
1) для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, крім військовослужбовців базової військової служби, військова служба продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г", "ґ", "д", "е", "є", "ж", "з", "и" частини третьої статті 26 цього Закону;
до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г", ""д", "е", "є", "з", "и" частини третьої статті 26 цього Закону;
2) для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
В особливий період, крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану, військова служба для військовослужбовців, строк контракту яких закінчився, може бути продовжена за новими контрактами на строки, визначені частиною четвертою цієї статті.
Поряд з цим, статтею 26 Закону №2232-XII передбачені підстави звільнення з військової служби.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями тимчасово непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону №2232-ХІІ, у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки та відповідних органах інших військових формувань.
Згідно обставин справи, 26.03.2025 року позивач подав командиру військової частини НОМЕР_4 рапорт про звільнення з військової служби у запас під час воєнного стану відповідно до п.3 ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини (виховання військовослужбовцем дитини, хворої на дитячий церебральний параліч, за умови що такої особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати). 
У відповідності з п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах, зокрема:
виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати;
виховання військовослужбовцем дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність, за умови що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.
Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, передбачені ч. 5 ст. 26 Закону №2232-XII.
Так, відповідно до підпункту «г» пункту 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-XII під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби:
г) через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженим Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення № 1153/2008).
Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення № 1153/2008, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Згідно з пп. 2 п. 225 Положення № 1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації) на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до п. 233 Положення №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
- підстави звільнення з військової служби;
- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.
Відповідно до пункту 14.10 Розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170), звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Відповідно до пункту 241 Положення № 1153/2008, накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
За змістом пункту 242 Положення №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
З системного аналізу наведених правових норм слідує, що за наслідками розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту. При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби військовослужбовця, який висловив бажання звільнитися з військової служби, зокрема, за сімейними обставинами або з інших поважних причин.
З матеріалів справи судом встановлено, що листом командира військової частини НОМЕР_2 від 20.05.2025 №174/174/27/1051/пс, командиру військової частини НОМЕР_8 повернуто без реалізації матеріали щодо звільнення з військової служби у запас капітана ОСОБА_9 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_9 військової частини НОМЕР_8 .
За змістом листа командира військової частини НОМЕР_2 від 20.05.2025 №174/174/27/1051/пс, підставою відмови зазначено: За результатами розгляду поданих матеріалів встановлено, що в доданих до подання матеріалах відсутні документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину. Доданий до Подання витяг з постанови ЛКК від 24.03.2025 № 36, виданий громадянці ОСОБА_2 дружині військовослужбовця, з висновком ЛКК про те, що вона "За станом здоров`я не може виконувати соціальний догляд за дитиною-інвалідом так як вага дитини 20 кг 500 г, а пацієнтці рекомендовано обмеження підняття ваги до 15 кг", не вказує на відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю, а свідчить лише про обмежену працездатність матері дитини за станом здоров`я. Таким чином підстав до звільнення капітана ОСОБА_1 з військової служби у запас, відповідно до підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої та пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через сімейні обставини або з інших поважних причин (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати) на теперішній час не вбачається.
Тобто, відповідач відмовив у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту "г" пункту 3 частини п`ятої та пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Щодо правомірності підстав відмови.
Як вже зазначено судом, у відповідності з п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах, зокрема:
виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати (абз. 8);
виховання військовослужбовцем дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність, за умови що такі особи не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати (абз. 10).
За вказаних сімейних обставин можливе звільнення військовослужбовця відповідно до підпункту «г» пункту 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-XII.
Згідно обставин справи, позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_11 від 14.06.2003 року) та вони є батьками дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_12 ), яка є дитиною з інвалідність віком до 18 років. 
Так, лікарсько-консультативною комісією КНП Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» виданий Корінець НОМЕР_13 про дитину інваліда віком до 18 років від 28.08.2024, де зазначено, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 , має захворювання: Дитячий церебральний параліч. Подвійна гемиплегія. Альтернуюча збіжна косоокість. Підгрупа А.G80 .0. На основі наказу МОЗУ №454.471.516 від 08.11.2001р Р 1п2 п.п2.1. Дійсна до 28.08.2029 року.
Згідно посвідчення серії НОМЕР_10 , виданого УСЗН Заводського району Миколаївської міської ради, позивач є законним представником дитини з інвалідністю - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Отже, позивач має дитину з інвалідністю віком до 18 років.
З аналізу абз. 10 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII слідує, що описані у цій нормі захворювання стосуються дитини, якій не встановлено інвалідність.
Матеріалами справи підтверджується, що дитина позивача, з вихованням якої він пов`язує наявність підстав для звільнення з військової служби, є дитиною з інвалідністю віком до 18 років.
Отже, абз. 10 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII не розглядається як підстава звільнення позивача з військової служби.
Щодо можливості застосування абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII, як підстави звільнення позивача з військової служби.
Норми абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII визначають додаткові умови для набуття права на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, а саме: відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю.
Згідно підпункту 19 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 12.11 розділу XII), затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, «ПЕРЕЛІК документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби» передбачає, що при поданні до звільнення з військової служби за підставами через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:
копія аркуша бесіди;
копія рапорту військовослужбовця;
копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років);
документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме:
19) військовослужбовцем, що виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати:
медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років за формою, затвердженою МОЗ, або індивідуальна програма реабілітації дитини з інвалідністю, видана лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу;
копія свідоцтва про народження дитини із зазначенням батьківства (материнства) особи;
один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутньою чи оголошення померлою, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
У випадку подання рапорту про звільнення з вищезазначених підстав, позивач повинен був довести факт самостійного виховання дитини з інвалідності.
Щодо наявності інших осіб, які зобов`язані її (дитину з інвалідністю віком до 18 років) виховувати. 
Позивач вказує, що згідно з Витягом з постанови ЛКК КНП Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» №36 від 24.03.2025 року, його дружина та мати дитини ОСОБА_2 , за висновком ЛКК за станом здоров`я не може виконувати соціальний догляд за дитиною-інвалідом, так як вага дитини 20 кг 500 г, а пацієнтці рекомендовано обмеження підняття ваги до 15 кг. Отже, позивач зобов`язаний здійснювати догляд за дитиною. 
У листі командира військової частини НОМЕР_2 від 20.05.2025 №174/174/27/1051/пс зазначено, що витяг з постанови ЛКК від 24.03.2025 № 36 не вказує на відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю, а свідчить лише про обмежену працездатність матері дитини за станом здоров`я.
Суд погоджується з доводами відповідача, оскільки до рапорту позивачем не подано документів, відповідно до підпункту 19 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції №170, а саме: один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутньою чи оголошення померлою, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
Згідно обставин цієї справи, позивач не належить до категорії військовослужбовців, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Висновком ЛКК від 24.03.2025 № 36, яким встановлено, що його дружна за станом здоров`я не може виконувати соціальний догляд за дитиною-інвалідом у відповідності до вищенаведених норм чинного законодавства не підтверджує факту самостійного виховання батьком дитини та бути підставою для звільнення особи з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 ч. 5 ст. 26 та абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Чинне законодавство не розкриває таке поняття, як «самостійне виховання дітей одним з батьків».
Однак аналіз норм СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Порядку надання відпустки при народженні дитини, затвердженого постановою КМ України № 693 від 07.07.2021, дозволяють висвітлити окремі аспекти такого терміну.
Зокрема, частиною 3 статті 11 Закону України № 2402-ІІІ від 26.04.2001 «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
У позовній заяві позивач підтверджує той факт, що його дружина доглядає та виховує дитину з інвалідністю.
У свою чергу, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою КМ України № 693 від 07.07.2021, містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько».
Зокрема, одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.
З огляду на викладене, беручи до уваги ту обставину, що мати дитини не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітню дитину.
За таких обставин, Висновок ЛКК від 24.03.2025 № 36 щодо хвороби дружини позивача не підтверджує факт самостійного виховання дитини з інвалідністю батьком (позивачем). Також встановлений діагноз не вказує на неможливість виконання дружиною позивача батьківських прав щодо виховання дитини з інвалідністю. Тому, не може розглядатися як доказ самостійного виховання батьком дитини.
З огляду на вищевикладене, хоч позивач і є законним представником дитини з інвалідністю, що підтверджує посвідчення серії НОМЕР_10 , однак зазначене не підтверджує відсутність іншого законного представника - мати дитини. 
Відповідно до ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
За таких обставин, вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що відповідач не мав законних підстав для звільнення позивача з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 ч. 5 ст. 26 та абз. 8, абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Враховуючи сукупність наведених обставин, суд доходить висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні. Доводи позивача не знайшли свого підтвердження. 
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. 
Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на зазначене, оцінюючи докази, які є у справі, в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.
У зв`язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову, розподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255-258, 262, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - військова частина НОМЕР_4 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_6 ) ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ), про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - відмовити.
Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржено в порядку і строки, встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.