П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/19954/25
Провадження № 22-ц/4815/390/26

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Кучина Н.Г.
Додаткове рішення суду першої інстанції 
ухвалено: 19 листопада 2025 року в м. Рівне
Рівненської області 
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" – Голубєвої Зінаїди Вікторівни на додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про зобов`язання провести перерахунок заборгованості,
в с т а н о в и в: 
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" (далі – ТОВ "Рівнетеплоенерго" або товариство), в якому просив провести перерахунок заборгованості зі сплати за послугу гарячого водопостачання за особовим рахунком № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 в розмірі 6 560,61 гривень згідно з показниками таких приладів обліку гарячої води: лічильник гарячої води E-TQN-K5 із заводським № 19425306; лічильник гарячої води E-TQN-1,5 із заводським № 19427106.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано ТОВ "Рівнетеплоенерго" провести перерахунок заборгованості зі сплати за послугу гарячого водопостачання за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 6 560,61 гривень згідно з показниками приладів обліку гарячої води: лічильник гарячої води E-TQN-K5 із заводським № 19425306; лічильник гарячої води E-TQN-1,5 із заводським № 19427106.
Стягнуто з ТОВ "Рівнетеплоенерго" на користь ОСОБА_1 1 211,20 гривень судового збору.
Додатковим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 листопада 2025 року заяву представника ОСОБА_1 , - адвоката Блащук Т.В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. 
Стягнуто з ТОВ "Рівнетеплоенерго" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 гривень.
На основне рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій товариство просило його скасувати та прийняти нове – про відмову в задоволенні позову.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 24 березня 2026 року апеляційну скаргу ТОВ "Рівнетеплоенерго" залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2025 року – без змін.
Відповідачем подано апеляційну скаргу на додаткове рішення суду, в якій покликаючись на незаконність та необґрунтованість, що полягали в порушенні норм процесуального права, заявник просить судове рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити ОСОБА_1 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ТОВ "Рівнетеплоенерго" стверджувалося про те, що спір виник виключно через порушення позивачем як споживачем обов`язку вчасно проводити повірку лічильників гарячої води, а відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на неї судові витрати незалежно від результатів вирішення справи. 
Крім того, у договорі про надання правничої допомоги та акті приймання-передачі відсутні номери справи, реквізити суду або найменування сторін, а це, на переконання ТОВ "Рівнетеплоенерго", унеможливлює об`єктивне встановлення того, чи надавалась ця допомога саме в межах цієї конкретної справи. 
Звертав увагу й на те, що до заяви про стягнення витрат не додано жодних документів, які підтверджують реальну сплату грошових коштів адвокату, тобто чеків, квитанцій, платіжних доручень тощо. Згідно з правозастосовною практикою Верховного Суду склад та розмір витрат на правничу допомогу входять до предмета доказування і без документального підтвердження оплати гонорару підстави для його відшкодування відсутні. При цьому стягнуті витрати суперечать критеріям розумності та співмірності, адже справа була нескладною і робота адвоката не потребувала значного часу.
У поданому відзиві представник позивача – адвокат Блащук Т.В. просила залишити додаткове рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Право на професійну правничу допомогу гарантоване ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
При визначенні суми відшкодування даних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) вказувалося, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до ст.ст. 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги – це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договором про надання правової допомоги.
19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято додаткову постанову у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), де зазначено таке.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. 
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1.) їх дійсність; 2.) необхідність; 3.) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Законодавством роль суду у позовному провадженні визначено саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. 
Так, на підтвердження своїх витрат на правничу допомогу позивачем долучено до заяви: ордер про надання правничої допомоги № 1189290 від 16 вересня 2025 року, виданий адвокатським об`єднанням "Проксі"; договір про надання правової допомоги від 19 серпня 2025 року, укладений між цим об`єднанням та позивачем; акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 06 листопада 2025 року до договору про надання правової допомоги, в якому наявний детальний опис наданих послуг, виконаних адвокатом згідно з умовами договору на загальну суму 11 000 гривень, з яких 4 000 гривень - ознайомлення з матеріалами справи, підготовка та подання позовної заяви, 3 000 гривень - підготовка та подання відповіді на відзив, 4 000 гривень - участь у судовому засіданні.
Оскільки наявні в матеріалах справи відповідні докази не були безумовною підставою для відшкодування витрат на правничу допомогу, суд попередньої інстанції всупереч твердженням автора апеляційної скарги вирішив відповідне процесуальне питання з урахуванням встановлених для цього законодавством засад.
Враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для сторін, колегія суддів погоджується з судом про необхідність покладення на товариство обов`язку компенсувати ці витрати у відповідному розмірі.
Також всупереч твердженням заявника до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.
Такий підхід простежується і в судових рішеннях Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 та Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, провадження № К/9901/13036/19, від 08 вересня 2020 року у справі № 640/10548/19, провадження № К/9901/33762/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, провадження № К/9901/22452/20.
Крім того, апеляційний суд враховує практику та рекомендації Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що "заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду".
Отже, доводи заявника є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування додаткового рішення суду, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм процесуального законодавства на власний розсуд.
Тим паче, ТОВ "Рівнетеплоенерго" вимагалося ухвалити нове рішення за результатами розгляду цієї апеляційної скарги з урахуванням наслідків розгляду його апеляційної скарги на основне рішення суду попередньої інстанції. Однак у її задоволенні колегією суддів відмовлено, тому відсутні підстави для скасування додаткового рішення як похідного.
Підставою для залишення судового рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" – Голубєвої Зінаїди Вікторівни залишити без задоволення, а додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 листопада 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:        С.В. Хилевич

Судді:          Н.М.Ковальчук

С.С. Шимків