ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 року м. Дніпро Справа № 908/1183/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач) 
суддів: Мороза В.Ф., Дарміна М.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Світлицького Дмитра Анатолійовича

на рішення Господарського суду Запорізької області (суддя Давиденко І.В.) від 04.07.2025 р. у справі № 908/1183/25

за позовом Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК" (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11, ідентифікаційний код юридичної особи 14360080)
до Фізичної особи-підприємця Світлицького Дмитра Анатолійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )
про стягнення 218 183,33 грн, - 

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до Фізичної особи-підприємця Світлицького Дмитра Анатолійовича про стягнення 218 183,33 грн заборгованості за кредитним договором № 20.71.0000000620 від 28.08.2021 року, з яких: 131 201,84 грн загальний залишок заборгованості за кредитним договором (тілом кредиту), 42 931,49 грн загальний залишок заборгованості за процентами, 35 550,00 грн загальний залишок заборгованості за винагородою, 1000 грн штраф (фіксована складова), 7 500,00 грн штраф (змінна складова).
Позов обґрунтовано ст.ст. 554, 610-612, 625, 627, 806 ЦК України та мотивовано невиконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів (тіло кредиту), сплати процентів за користування кредитними коштами, винагороди та штрафу за Кредитним договором N20.71.0000000620 від 28.08.2021.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.07.2025 р. у справі № 908/1183/25:
- позов задоволено частково;
- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Світлицького Дмитра Анатолійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11, ідентифікаційний код юридичної особи 14360080) заборгованість за Кредитним договором N20.71.0000000620 від 28.08.2021, що складається з: 131 201 (сто тридцять одна тисяча двісті одна) грн 84 коп. заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту), 42 931 (сорок дві тисячі дев`ятсот тридцять одна) грн 49 коп. заборгованості за процентами, 30 810 (тридцять тисяч вісімсот десять) грн 00 коп. заборгованості за винагородою;
- стягнуто з Фізичної особи- підприємця Світлицького Дмитра Анатолійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11, ідентифікаційний код юридичної особи 14360080) витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 074 (три тисячі сімдесят чотири) грн 15 коп.;
- в іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з цим рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся Фізична особа-підприємець Світлицький Дмитро Анатолійович, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 04.07.2025 р. у справі № 908/1183/25 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що певні докази, якими обґрунтовані позовні вимоги, не є належними, достатніми, достовірними та допустимими, які б підтверджували дійсний розмір та наявність заборгованості за кредитним договором у відповідача.
Так, апелянт стверджує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт отримання відповідачем суми кредиту саме у розмірі 150 000,00 гривень. Окрім цього, апелянт вважає, що суд першої інстанції протиправно взяв до уваги як доказ здійснений позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором. Також, на переконання апелянта, зі сторони позивача не було надано доказів, які б підтверджували факт набуття чинності спірного договору у певних його частинах.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2025 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Чередка А.Є., суддів – Дарміна М.О., Мороза В.Ф.
02.10.2025 у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Дарміна М.О. та перебуванням у відрядженні судді Мороза В.Ф. призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів у справі (для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження), за результатами якої для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Чередка А.Є., суддів – Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.10.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Світлицького Дмитра Анатолійовича на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.07.2025 р. у справі № 908/1183/25 у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи, встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Акціонерним товариством «Акцент-Банк» подано до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого позивач просить відмовити в її задоволенні. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, зокрема, зазначає, що наявний у справі меморіальний ордер є документом, що застосовується банком для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. Також позивач вказує на те, що надані ним виписки по рахунках позичальника у цій справі повністю відповідають вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять абсолютно всі необхідні реквізити та відповідно є належними та допустимими доказами по справі. Також виписки по рахунках та розрахунок заборгованості свідчить про тривале виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором і активне користування кредитом, що підтверджує отримання позичальником кредиту та наявну заборгованість.
На підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку з виходом на роботу суддів-членів колегії Мороза В.Ф. та Дарміна М.О., визначених протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2025р., та протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 02.03.2026р., для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді – Чередка А.Є., суддів – Мороза В.Ф., Дарміна М.О.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 28 серпня 2021 року між Акціонерним товариством “АКЦЕНТ-БАНК” (далі – Банк, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Світлицьким Дмитром Анатолійовичем (далі – Позичальник, відповідач) укладено Кредитний договір N20.71.0000000620 (далі – Договір).
Відповідно до п. А.2 Договору, ліміт цього договору: 150 000,00 грн на фінансування поточної діяльності.
Пунктом А.3 Договору встановлено, що термін повернення кредиту 23 серпня 2024 року. Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими платежами в розмірі та в строки згідно з Графіком платежів (Додаток № 1 цього Договору).
Ануїтетний платіж включає в себе погашення частини основної суми кредиту та процентів за його користування. Щомісячний ануїтетний платіж розраховується за формулою:
Сума щомісячного ануїтетного платежу = сума кредиту за Договором х ((1+Процентна ставка за місяць) строк кредитування (міс.) х Процентна ставка за місяць)/1((1+Процентна ставка за місяць) строк кредитування (міс.) - 1);
Сума щомісячного платежу за % = (залишок заборгованості за кредитом х річна Процентна ставка/кількість днів поточного року) х кількість днів в місяці, який передує сплаті ануїтетного платежу;
Сума щомісячного платежу за основним боргом = сума щомісячного погашення Кредиту – сума щомісячного платежу за %.
Згідно зі ст. ст. 212, 651 Цивільного кодексу України у випадку порушення Позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених цим Договором, банк на свій розсуд, починаючи з 31-го дня порушення будь-якого із зобов`язань має право змінити умови цього Договору, встановивши інший термін повернення кредиту. При цьому Банк направляє Позичальнику письмове повідомлення із зазначенням дати терміну повернення кредиту. У випадку непогашення позичальником заборгованості за цим Договором у термін, зазначений у повідомленні, уся заборгованість, починаючи з наступного дня дати, зазначеної у повідомлені, вважається простроченою. У випадку погашення заборгованості у період до закінчення 30 днів (включно) з моменту порушення будь-якого із зобов`язань, кінцевим терміном повернення кредиту є 23 серпня 2024р.”.
За користування кредитом Позичальник сплачує фіксовані проценти у розмірі 20,90 % річних (п. А.6 Договору).
Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році, та процентної ставки, передбаченої Договором. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів “факт/360”) (п. А.8 Договору).
Відповідно до п. 2.2.2 Договору Позичальник зобов`язується сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до п.п. 4.1, 4.2, 4.3 цього Договору.
Пунктом А.10 Договору встановлено, що Позичальник щомісячно сплачує Банку винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0,79 % від суми зазначеної у п. А.2 цього Договору ліміту у поточну дату сплати процентів. Сплата винагороди здійснюється у гривні. Розрахунок здійснюється щоденно. Нарахування винагороди здійснюється у дату сплати.
Розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється щоденно з дати списання коштів з позичкового рахунку до майбутньої дати сплати процентів та/або за період, який починається з попередньої лати сплати процентів до поточної дати сплати процентів. Розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості по кредиту на суму залишку заборгованості по кредиту. Нарахування процентів та комісій здійснюється на дату сплати процентів, при цьому проценти розраховуються на непогашену суму кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з 360 днів на рік. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування процентів, не враховується (п.п. 4.10, 4.11 Договору).
Відповідно до п. 5.4 Договору нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов`язань, передбачених п.п. 5.1, 5.2, 5.3 цього Договору, здійснюється протягом 5 років з дня, коли відповідне зобов`язання повинне було бути виконане Позичальником.
Термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки – пені, штрафів за цим Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (п. 5.7 Договору).
Відповідно до п. п. 6.1, 6.2 Договору він вважається укладеним з моменту підписання його сторонами. Цей Договір у частині п. 4.4 цього Договору набуває чинності з моменту підписання цього Договору, в решті частин – з моменту надання Позичальником розрахункових документів на використання кредиту у межах зазначених у них сум, та діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим Договором.
Додатком № 1 до Договору є Графік погашення, який є його невід`ємною частиною, та в якому визначені терміни повернення кредиту, сплати процентів і комісійних винагород та їх щомісячні розміри, належні до сплати у відповідні терміни (дати).
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивач перерахував на розрахунковий рахунок Позичальника грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн, про що свідчить меморіальний ордер № TR.19010050.24050.64999 від 28.08.2021. В графі призначення платежу зазначено: “видача кредиту згідно договору № 20.71.0000000620 від 28.08.2021”.
Відповідач у встановлений в п. А 3 Договору термін повернення кредиту (23 серпня 2024 року) кредитні кошти не повернув.
Згідно з випискою по особовому рахунку Позичальника за період з 24.09.2021 по 25.10.2022 мало місце зарахування коштів на погашення простроченої заборгованості за відсотками та комісією по Договору № 20.71.0000000620 від 28.08.2021.
Позивач посилається на те, що відповідач зобов`язання за Договором належним чином не виконував, станом на 22.04.2025 виникла заборгованість, яка складається з: суми 131 201,84 грн – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), суми 42 931,49 грн – загальний залишок заборгованості за процентами, суми 35 550,00 грн – загальний залишок заборгованості за винагородою, суми 1 000,00 грн – штраф (фіксована складова), суми 7 500,00 грн. – штраф (змінна складова).
Невиконання свого зобов`язання відповідачем стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог місцевий господарський суд виходив з правомірності пред`явленої позивачем до відповідача вимоги про стягнення заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) на свою користь та, водночас, ненадання відповідачем до суду доказів повернення цих кредитних коштів позивачу. У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем грошового зобов`язання та, відповідно, обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), заборгованості за процентами, заборгованості з виплати винагороди та штрафних санкцій.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з огляду на наступне.
За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Підстави виникнення господарських зобов`язань визначені в ст. 174 ГК України. Зокрема, господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, що визначено ч. 2 ст. 175 ГК України.
Частинами 1-3 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач належним чином виконав свої договірні зобов`язання, надавши відповідачу кредит в сумі 150 000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № TR.19010050.24050.64999 від 28.08.2021, в графі призначення платежу зазначено: “видача кредиту згідно договору № 20.71.0000000620 від 28.08.2021”.
Разом з тим, відповідно до виписки з рахунку відповідача, останній свої зобов`язання по своєчасному поверненню суми кредиту (тіло), сплаті процентів за користування кредитними коштами, винагороди у встановлених розмірі та строки не виконав, внаслідок чого у відповідача станом на 22.04.2025 утворилась заборгованість по тілу кредиту в розмірі 131 201,84 грн та за процентами в розмірі 42 931,49 грн.
Враховуючи вищевикладене та невиконання Позичальником у строк своїх зобов`язань у Банку виникло право вимагати повернення заборгованості за Договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідач позовні вимоги не спростував, доказів виконання зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів, своєчасної сплати процентів за користування кредитом не надав.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність і обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту в розмірі 131 201,84 грн і по процентам в розмірі 42 931,49 грн.
Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості за винагородою за кредитне обслуговування у розмірі 35 550,00 грн, судом першої інстанції зазначено наступне.
За умовами Кредитного договору та графіком погашення (Додаток 1 до Договору), сплата комісійної винагороди здійснюється щомісячно в розмірі 1 185,00 грн, протягом строку користування кредитом, всього 36 платежів. Відповідно до розрахунку позивача, Банком заявлено до стягнення комісійна винагорода в розмірі 35 550,00 грн за період з 28.08.2021 по 31.03.2025.
Як правильно судом відзначено судом першої інстанції, нарахування комісії поза межами визначеного договором строку кредитування є неправомірним.
Відповідно до графіку погашення загальна сума комісійної винагороди за Договором належна до сплати позичальником становить 42 660,00 грн (1 185,00 грн х 36). Згідно з випискою по особовому рахунку позичальника, сплачено комісію в загальному розмірі 11 850,00 грн.
Отже місцевий господарський суд правильно виснував, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума 30 810,00 грн заборгованості з комісійної винагороди (42 660,00 грн – 11 850,00 грн), а у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми 4 740,00 грн заборгованості за комісійною винагородою судом відмовлено у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача штрафу (фіксована складова) у розмірі 1 000,00 грн та штрафу у розмірі 7 500,00 грн (змінна складова).
За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (ст. 546 ЦК України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).
За приписами ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19” № 211 від 11.03.2020, на усій території України введено карантин та запроваджено відповідні обмежувальні заходи. Карантин відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 на всій території України, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 № 651.
04.07.2020 набув чинності Закон України “Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19” № 691-20 від 16.06.2020, яким розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 15.
Відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону № 691-20 від 16.06.2020), у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 “Про введення воєнного стану в Україні” введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента України й триває на теперішній час.
Законом України № 2120-IX від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022, розділ “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного Кодексу України доповнено пунктом 18 наступного змісту: “У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)”.
Враховуючи імперативні вимоги чинного законодавства, суд відмовив в задоволенні заявлених АТ “Акцент-Банк” позовних вимог в частині стягнення 1 000,00 грн штрафу (фіксована складова) та 7 500,00 грн штрафу (змінна складова), у зв`язку з їх безпідставним нарахуванням та пред`явленням до стягнення.
Судова колегія зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1 000,00 грн штрафу (фіксована складова) та 7 500,00 грн штрафу (змінна складова) не є предметом апеляційного оскарження, а тому в силу приписів статті 269 ГПК України рішення Господарського суду Запорізької області в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Водночас судова колегія відхиляє доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, з огляду на таке.
Так, судова колегія звертає увагу, що відповідач, як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, не наводить однозначних спростувань та заперечень проти наявності заборгованості перед позивачем за кредитним договором, проте вважає, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено повністю, посилаючись на ненадання позивачем суду належних і допустимих доказів.
Відповідно до ч., ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування – спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" або "перевага доказів"; "наявність чітких та переконливих доказів"; "поза розумним сумнівом".
17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, чим в господарський процес фактично впроваджено стандарт доказування "вірогідності доказів".
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Варто відзначити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відомо, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
З огляду на досліджені наявні в матеріалах справи докази, судова колегія вважає, що позивач надав суду всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог та довів документально порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором. Натомість відповідач не надав суду належних та допустимих доказів сплати заборгованості за договором.
Колегія суддів зауважує, що укладаючи договір, кожна зі сторін прийняла на себе певні зобов`язання щодо його виконання і кожна зі сторін договору прийняла на себе відповідні ризики можливого погіршення економічної ситуації та фінансового становища свого підприємства, підприємств своїх контрагентів та країни в цілому. При цьому учасник договору не повинен відповідати за прорахунки суб`єкта підприємницької діяльності, з яким він уклав договір.
За таких обставин, судова колегія констатує, що місцевий господарський суд, проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту в розмірі 131 201,84 грн і по процентам в розмірі 42 931,49 грн, а також 30 810,00 грн заборгованості з комісійної винагороди.
З урахуванням усього вищенаведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, оскаржуване рішення відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 04.07.2025 р. у цій справі відсутні. 
Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 927,30 грн слід покласти на останнього.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Світлицького Дмитра Анатолійовича на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.07.2025 р. у справі № 908/1183/25 – залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 04.07.2025 р. у справі № 908/1183/25 – залишити без змін.
Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Фізичну особу-підприємця Світлицького Дмитра Анатолійовича.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право на касаційне оскарження постанови та строк оскарження встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Головуючий суддя А.Є. Чередко 

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя М.О. Дармін