Справа № 367/12240/25
Провадження №2/367/1548/2026

РІШЕННЯ
Іменем України
26 лютого 2026 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:
головуючого судді Мерзлого Л.В.
при секретарі Колодезній В.В.
представника позивача – адвоката Дяченка С.В.
представника відповідача – Ковальчук Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі у загальному позовному провадженні в залі суду в м.Ірпінь цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Бучанської міської ради про визнання права на приватизацію, про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Ірпінського міського суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява, в якій представник позивача – адвокат Дяченко С.В., який діє від імені та у інтересах позивача ОСОБА_1 , в якій просить суд визнати незаконним Рішення позачергового засідання Виконавчого комітету Бучанської міської ради № 1663 від 15.08.2025 року «Про відмову в передачі квартири у власність» ОСОБА_1 яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати з  ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_1 , паспорт: НОМЕР_2 виданий 13.06.2007 року Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області,  зареєстрованої та мешкаючої за адресою: АДРЕСА_1 ) право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 . Зобов`язати орган приватизації Бучанської міської ради прийняти пакет документів та провести дії по приватизації квартири АДРЕСА_2  на користь ОСОБА_1 за відсутності ордера на вселення у житлове приміщення, на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
В обґрунтування заявлених вимог та підстав звернення вказує, що 27 липня 2025 року Позивачка звернулась до Бучанської міської ради із заявою про оформлення передачі в приватну власність квартири, що вона займає та надала копії необхідних документів. 
15 серпня 2025 року Позивачка отримала копію Рішення позачергового засідання Виконавчого комітету Бучанської міської ради № 1663 від 15.08.2025 року «Про відмову в передачі квартири у власність». Зазначена відмова мотивована тим, що Позивачка – ОСОБА_1 не зазначена серед складу сім`ї у надій копії ордеру № 355 від 06.03.1972 року. У зазначеній відмові Відповідач посилався зокрема на п.18 Наказу № 396 Міністерства з питань житлово-комунального господарства «Про затвердження Положення про передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» від 16.12.2009 року та ст.58 Житлового кодексу України про видачу громадянину ордера, який, за твердженням Відповідача, є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення та відсутність такого ордеру про вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_3 , яку Позивачка має намір приватизувати, яка знаходиться в АДРЕСА_4 .
Доводи Позивачки про те що вона народилась лише у 17 вересня 1985 року і тоді, вже 30 вересня 1985 року, була зареєстрована у зазначеній квартирі за адресою АДРЕСА_1 , а тому не могла бути вписаною в єдиний ордер № 355 від 06.03.1972 року у складі сім`ї свого батька ОСОБА_2 , не прийняти до уваги та не враховані Відповідачем.
Як вбачається з копії паспорта Позивачки, місце проживання останньої зареєстровано саме за адресою: адресою АДРЕСА_1 з 30.09.1985 року по теперішній час.
Зазначене також підтверджується Витягом з Реєстру Бучанської територіальної громади від 21.07.2025 року № 2025/009884188.
Тобто, доводи Відповідача про відсутність ордеру на вселення Позивачки у квартиру є надуманими та таким, що не відповідають законодавству, що регулювало спірні правовідносини народження/вселення/прописки/реєстрації/проживання Позивачки.
Для реалізації свого права на приватизацію як осіб, що мають право користування квартирою, Позивачка і звернулася до органу приватизації житла Бучанської міської ради із заявою про приватизацію квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», але листом відповідача від 13.03.2024 р. №Х-221-3-294 їй було відмовлено у приватизації житла у зв`язку з тим, що до заяви про приватизацію житла не було додано ордер про вселення її до квартири. Проте Позивачка не погоджується із такою позицією, вважає рішення незаконним. У зв`язку з чим звертається за захистом своїх прав до суду.
Згідно з Витягом з Реєстру Бучанської територіальної громади від 21.07.2025 року №2025/009884188 підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 30.09.1985 по теперішній час постійно проживає та, відповідно, зареєстрована у квартирі за адресою:  АДРЕСА_1 . 
Зазначена квартира за адресою:  АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду місцевих рад, оскільки є власністю територіальної громади м. Буча.
Ордер на жиле приміщення № 355 від 06.03.1972 року виданий сім`ї батька Позивачки зберігся у сімейному архіві Позивачки. У відділі з питань управління комунальною власністю управління юридично-кадрової роботи Виконавчого комітету Бучанської міської ради корінці державного ордера, виданого в 1972 році на квартиру за адресою:  АДРЕСА_1  у відділі на обліку не зберігаються за той час.
ОСОБА_1 наразі є відповідальним наймачем, на її ім`я в відкриті особові рахунки по сплаті комунальних та інших платежів по зазначеній адресі.
Відмова у здійсненні приватизації займаної позивачкою квартири чинить останній перешкоди у реалізації її прав на приватизацію вказаного житлового приміщення
Позивачка вселена у квартиру на законних підставах, незаконність її проживання ніким не спростована та не заперечувалась, а відсутність її прізвища в ордері №355 від 06.03.1972 року у складі сім`ї свого батька ОСОБА_2 на спірну квартиру, як і окремого ордера на вселення у цю квартиру позбавляє її можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, та враховуючи, що у неї є всі необхідні документи для проведення приватизації вищезазначеного житлового приміщення, крім ордеру, який надати не має можливості по незалежним від неї обставинам.
Ухвалою суду 24.10.2025 року відкрито провадження по справі у загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання та ухвалою суду від 10.12.2025 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Дяченко С.В. просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача – Ковальчук Д.О. просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
10.11.2025 року представник відповідача за довіреністю – Ковальчук Д.О. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти викладених у позовній заяві обставин та заявлених позовних вимог, вказувала, що Рішення позачергового засідання Виконавчого комітету Бучанської міської ради № 1663 від 15.08.2025 року «Про відмову в передачі квартири у власність» ОСОБА_1 яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , прийнято органом місцевого самоврядування у відповідності до вимог чинного законодавства. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог та покласти на позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
Окрім того, 10.11.2025 року Ковальчук Д.О., яка діє на підставі довіреності, від імені та у інтересах Бучанської міської ради, подала до суду клопотання, в якому просила закрити провадження по даній справі, оскільки даний спір має вирішуватись в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 06.03.1972 року ОСОБА_2 було видано ордер №355 на підставі рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради депутатів трудящихся №74 від 31.01.1972 року, на житлове приміщення №22, загальною площею 31,0 кв.м., в будинку АДРЕСА_4 , на сім`ю із двох чоловік – наймача ОСОБА_2 та його сина – ОСОБА_3 (російською мовою).
Як вбачається із матеріалів справи, позивачка зверталась із відповідною письмовою заявою на ім`я Бучанського міського голови, з проханням оформити передачу в приватну власність вищевказаної квартири, яку вона займає. На підтвердження невикористання житлових чеків та неприйняття участі у приватизації житла, для приватизації державного житлового фонду надала копію технічного паспорту, копію свідоцтва про народження, копію про розірвання шлюбу, копію закордонного паспорту, копію ордера, копія свідоцтва про смерть батька та брата, копія листа № НОМЕР_3 .
Рішення позачергового засідання Виконавчого комітету Бучанської міської ради №1663 від 15.08.2025 року, позивачці відмовлено у передачі у власність квартири АДРЕСА_2 , у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують законні підставі на передачу квартиру у приватну власність. Відмова органу місцевого самоврядування мотивована тим, що ОСОБА_1 не зазначена серед складу сім`ї у надій копії ордеру № 355 від 06.03.1972 року.
Як вбачається із копії паспорту громадянина України, позивачка ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Буча Київської області. Вказана копія паспорту містить відповідну відмітку про зареєстроване місце проживання останньої, яке з 30.09.1985 року значиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане місце реєстрації ОСОБА_1 підтверджується і наявною у матеріалах справи копією витягу з реєстру територіальної громади. 
Місце та дата народження позивачки ОСОБА_4 додатково підтверджується копією свідоцтва про народження останньої, серія НОМЕР_4 . Відповідно до даного свідоцтва батьками ОСОБА_5 записані – батько ОСОБА_2 та мати – ОСОБА_6 .
Зміна прізвища позивачки з дошлюбного « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » підтверджується відповідною відміткою у паспорті останньої про зареєстрований 27.04.2007 року шлюб з ОСОБА_9 , який в подальшому був розірваний у 2010 році.
Статтями 15, 16ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.
У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Частинами третьою, п`ятою ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. 
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" N 2482-XII від 19.06.92.
Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Статтею 3 цього Закону N 2482 передбачено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування).
Пунктами 2, 3,10 ст. 8 Закону №2482 передбачено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Пунктом 2 статті 2 Закону № 2482 передбачено, що не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Так, пунктом десятим статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків- пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Відповідно до п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України N 396 від 16.12.2009 (далі - Положення N 396), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2.
З аналізу положень Закону №2482 у взаємозв`язку із вимогами Положення N 396 суд робить висновок, що для вияву волі громадянина на приватизацію квартири, останній має вчинити, визначені означеними нормативно-правовими актами, юридично значимі дії, а саме: звернутись до органу приватизації у порядку, передбаченому пунктами 17, 18 Положення №396 та надати заяву згідно додатку 2 до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, до якої необхідно долучити документи, перелік яких міститься у п. 18 Положення №396.
Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач 27.05.2025 у спосіб та порядку, що визначені чинним законодавством, звернулась до уповноваженого органу приватизації із заявою та долученими документами (за переліком) стосовно оформлення передачі їй у приватну власність квартири  АДРЕСА_2 , за результатом розгляду якої отримала оскаржуване Рішення позачергового засідання Виконавчого комітету Бучанської міської ради № 1663 від 15.08.2025 року «Про відмову в передачі квартири у власність» 
Як вбачається, при прийнятті вищевказаного рішення уповноважений орган приватизації посилався на відсутність ордеру на вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру, що є порушенням приписів ст.58 ЖК України, ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та вимог, передбачених п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України N 396 від 16.12.2009, що слугувало підставою для прийняття рішення про відмову у приватизації позивачем квартири  АДРЕСА_2 .
Так, статтею 68 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Громадянин, відповідно до п.18 Положення N 396, подає до органів приватизації, зокрема, копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку.
Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до пункту 10 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 статті 2 цього Закону, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
При цьому, умовою для проведення приватизації житла є обов`язкове постійне проживання осіб у житлі, яке підлягає приватизації, а відсутність ордера на вселення, за умови, що особа проживає у житлі на законних підставах, не може бути підставою для відмови в проведенні приватизації, оскільки перелік підстав для відмови у приватизації, наведений в Законі, який вичерпним, не передбачає такої підстави для відмови у приватизації.
Виходячи з аналізу змісту Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.
Аналогічну норму місить п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року N 396.
При цьому пунктами 18, 19 цього Положення визначено порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні - у довідці про склад сім`ї, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сім`ї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.
Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 29.12.2025 року у справі №201/11007/21, для цілей застосування ст. 5 та ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", визначальним є факт постійного проживання особи у житлі на момент приватизації або збереження за нею права на житло. Відмітка в паспорті про реєстрацію місця проживання ("прописка") є належним підтвердженням факту постійного проживання особи.
Таким чином, за результатами розгляду справи встановлено, що позивач набув право користування жилим приміщенням на законних підставах і проживає в ньому тривалий час, (понад 40 років), про що свідчать досліджені письмові докази і це не заперечується відповідачем.
Верховний Суд в постанові від 26 грудня 2024 року по справі N 466/10214/21 вказав наступне: тривале проживання у спірному житлі є достатньою підставою для того, щоб вважати це житло належним особі в розумінні статті 8 Конвенції. Відсутність ордера на вселення у спірне приміщення саме по собі не є підставою для висновку, що займане позивачами житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції".
Також у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що позивачі, які вселилися до квартири на законних підставах, несуть витрати з її утримання, законність їхнього проживання в ній ніхто не оспорює, проте відсутні документи, на підставі яких їх сім`я була вселена до спірного житла, що позбавляє їх можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Враховуючи, що позивач на законних підставах зареєстрований та постійно проживає у вказаній квартирі, відмова в приватизації займаного ним житла з причин відсутності ордеру на заселення у квартиру є такою, що порушує його право на приватизацію.
Щодо клопотання представника відповідача про закриття провадження суд зазначає, що у правовідносинах приватизації уповноважений на це орган приватизації, хоча і є суб`єктом владних повноважень, натомість виконує функції власника майна та вчиняє правочини, спрямовані на відчуження речових прав держави на майно іншим фізичним та юридичним особам.
Спори щодо реалізації таких функцій та відчуження майна на користь інших осіб не можуть бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки не підпадають під визначення публічно-правового спору, наведеного у статті 4 КАС, з огляду на те, що Виконавчий комітет Бучанської міської ради у таких правовідносинах не виконує владних управлінських функцій, а реалізує повноваження власника майна, що свідчить про приватноправовий характер цього спору.
Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі №826/11186/18, в якій Велика Палата Верховного Суду вважала помилковими висновки судів попередніх інстанцій про те, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 18.03.2020 року у справі №813/2616/18 зазначив, що за загальним правилом спори щодо приватизації комунального майна відносяться до юрисдикції господарських судів. Винятки з цього правила можливі, якщо спори щодо приватизації виникають із публічно-правових відносин і тоді, коли ці спори, як чітко через сполучник "та" прописано в законі, віднесені до компетенції адміністративних судів. Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на спори, пов`язані з приватизацією.
При визначенні юрисдикції цієї справи слід також пам`ятати про характер спірних правовідносин, на захист яких прав, свобод та інтересів спрямоване звернення позивача.
Відтак, суд не вбачає підстав у закритті провадження із обставин, викладених представником відповідача у відповідному клопотанні, адже даний спір, з урахуванням вищевикладеного, має вирішуватись у порядку саме цивільного, а не адміністративного судочинства. 
Відповідно до вимог п. 11 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду висловлені в постанові від 12 березня 2020 року у справі N 483/731/19 (провадження N 61-1845св20) Верховний Суд застосував такий спосіб захисту у справі про приватизацію квартири державного житлового фонду, як визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру державного житлового фонду з покладанням обов`язку на останнього оформити право власності на приміщення. При цьому у цій справі було зроблено правовий висновок, що не є належним способом захисту визнання права власності на квартиру. Тобто, суд не може визнати право власності, він може лише визнати безпідставною відмову і зобов`язати орган оформити цю приватизацію.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду висловленої в постанові від 08 червня 2022 року у справі N 202/3820/19 (провадження N 61-836св21) Верховний Суд визнав обґрунтованими вимоги про зобов`язання департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири. Тобто, був обраний спосіб захисту - зобов`язати провести приватизацію квартири. Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі N 183/2859/16 (провадження N 61-10997св18), від 19 червня 2019 року у справі N 338/347/16-ц (провадження N 61-24054св18), від 30 вересня 2020 року у справі N 754/6918/18 (провадження N 61-13774св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N 200/18858/16-ц (провадження N 14-165цс18).
З системного аналізу норм Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а також Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян вбачається, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами, і лише вони визначають питання чи має громадянин право на приватизацію згідно наданого пакету документів. Суд, в цьому випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла.
Аналогічні правові позиції викладені в постанові ВСУ від 05.08.2019 року за N 761/28893/16ц.
Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Згідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ч.ч.1-4, 8 ст.83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями вищенаведеного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання незаконною відмови органу приватизації в приватизації квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що позивачем правомірно реалізовано її право на приватизацію займаної нею квартири з огляду на вищевикладене.
Позивач зареєстрована за адресою спірної квартири та постійно проживає в ній з 1985 року по день прийняття відповідачем оскаржуваного рішення. Докази наявності у позивача на праві власності та/або на праві користування іншого житла в матеріалах справи відсутні.
Крім того, обставин, які б давали підстави вважати, що ордер, який був виданий на квартиру позивача, було визнано недійсним, відповідно до положень ст. 59 ЖК України, суду не було наведено, та не спростовано факту його видачі.
Зазначене свідчить про неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань, що порушує право позивача на приватизацію.
Таким чином, виходячи з того, що позивач правомірно користується зазначеною квартирою, а відсутність ордеру не може бути підставою для відмови в приватизації житла, суд вважає, що відповідач неправомірно відмовляє в приватизації спірного житла за відсутності ордеру, чим порушує право позивача на житло, яке підлягає судовому захисту.
На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог, підтверджених доказами, перевіреними судом, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню у повному обсязі
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.12, 76, 77, 81, 89, 263-265, 263-265, 268, 273, 274, 279, 280-285, 354 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Бучанської міської ради про визнання права на приватизацію, про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.
Визнати незаконним Рішення позачергового засідання Виконавчого комітету Бучанської міської ради № 1663 від 15.08.2025 року «Про відмову в передачі квартири у власність».
Визнати з  ОСОБА_1 право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 .
Зобов`язати орган приватизації Бучанської міської ради прийняти пакет документів та провести дії по приватизації квартири АДРЕСА_2  на користь ОСОБА_1 за відсутності ордера на вселення у житлове приміщення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Бучанська міська рада, код ЄДРПОУ 04360586, місцезнаходження за адресою: Київська область, Бучанський район, місто Буча, вулиця Енергетиків, 12.
Повне рішення виготовлено 26.02.2026 року.

Суддя:       Л.В. Мерзлий