Номер провадження: 22-ц/813/100/26 
Справа № 521/10982/19
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеда С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни, ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , за участю третьої особи, ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, про скасування запису про право власності, про припинення права власності,- 

в с т а н о в и в:

03 липня 2019 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни (-далі Держреєстратор), ОСОБА_3 , за участю третьої особи, ОСОБА_1 , в якому просив суд: 
визнати протиправним та скасувати рішення Держреєстратора Дунай Х.Б. від 21.08.2018 індексний номер: 42639727, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ; 
скасувати запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який було внесено на підставі рішення Держреєстратора Дунай Х.Б. від 21.08.2018 індексний номер: 42639727, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ; 
припинити право власності ОСОБА_3 на житловий будинок загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; встановити порядок виконання рішення суду шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на житловий будинок загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , яка була проведена на підставі рішення Держреєстратора Дунай Х.Б. від 21.08.2018 індексний номер: 42639727, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу).
Позов обґрунтовано тим, що 10 травня 2019 року з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна позивачу стало відомо, що 16 серпня 2018 року Держреєстратором ОСОБА_5 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м. Вказаний запис було внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42639727 від 21.08.2018 Держреєстратора Дунай Х.Б.. Відповідно до вказаної Інформації підставою виникнення права власності ОСОБА_3 на вищевказаний житловий будинок є: технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий: ТОВ «ПРОМ-СТОЙ ЛТД»; довідка, серія та номер: 212715, видавник: ТОВ «ПРОМ-СТОЙ ЛТД»; договір, серія та номер: б/н, виданий 10.04.2015, видавник: ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ; державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер: І-ОД №025652, виданий 12.12.2000, видавник: Одеська міська рада. Вважає вказане рішення Держреєстратора та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вищевказаний житловий будинок протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а зареєстроване право власності ОСОБА_3 на будинок має бути припиненим. Позивач зазначає, що 31 липня 1992 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 .. За час перебування у шлюбі у 1998 році ними було набуто право власності на: 25/100 частин будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02.10.1998, зареєстрованого на Одеській торговій біржі в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстраційним номером №24371 від 02.10.1998. За час шлюбу проведено реконструкцію житлового будинку, будинок виділено в окрему одиницю та у 2005 році об`єкту привласнено нову адресу: АДРЕСА_2 . Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано Свідоцтво про право власності серія НОМЕР_1 від 17.03.2005. Право власності на житловий будинок зареєстровано на колишню дружину ОСОБА_6 .. Вищевказаний житловий будинок, розташовувався на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому вказана земельна ділянка була передана у власність для обслуговування належного їм будинку та господарських споруд. Земельна ділянка залишилася зареєстрованою за старою адресою: АДРЕСА_1 . В цілому вказане домоволодіння та надвірні споруди складаються з наступного: з житлового будинку загальною площею 192,6 кв.м, житловою площею 69,0 кв.м, гаража літ. «М». 06 травня 2015 року шлюб між подружжям ОСОБА_7 було розірвано на підставі рішення суду. Сторони не дійшли згоди про порядок розподілу майна, набутого під час шлюбу, у зв`язку з чим позивачем подано позов до суду. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 березня 2018 року було задоволено позов ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя, розділено домоволодіння та надвірні споруди за адресою: АДРЕСА_2 , набуте за час шлюбу, та було визнано за позивачем право власності на 1/2 частку домоволодіння та надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_2 , яке в цілому складається з житлового будинку загальною площею 192,6 кв.м, житловою площею 69,0 кв.м, гаража літ. «М», виділено в натурі: - у підвалі: 3-2 коридор пл. 7,8 кв.м; 3-3 підсобне пл. 24,0 кв.м; 3-6 сходи пл. 4,8 кв.м, загальною площею у підвалі: 36,6 кв.м - на 1 поверсі: 3-7 коридор пл. 10,0 кв.м; 3-8 житлове пл. 24,1 кв.м; 3-9 санвузол пл. 5,5 кв.м; 3-10 кухня пл. 14,0 кв.м; 3-11 комора пл. 2,6 кв.м; 3-12 тамбур пл . 2,8 кв.м; 3-13 сходи пл. 4.8 кв.м загальною площею 1 поверху: 63,8 кв.м. Вхід в виділену частину будинку збережено існуючий з боку двору на 1-й поверх, що має сполучення з підвальними приміщеннями по внутрішніх сходах. Позивача вселено в 1/2 частку домоволодіння та надвірних споруд за вищевказаною адресою, та зобов`язано ОСОБА_6 не перешкоджати ОСОБА_2 в користуванні часткою вказаного домоволодіння та надвірних споруд. 
19 грудня 2018 року позивач вселений у виділену йому частку домоволодіння та проживає там. Позивач наголошує, що домоволодіння розташоване на належній йому та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_3 ). На вказаній земельній ділянці за час перебування у шлюбі побудовано, але не здано в експлуатацію житловий будинок, загальною площею 47.1 кв.м житловою площею 15,8 кв.м. Однак, 10 травня 2019 року ОСОБА_2 стало відомо, що на побудований позивачем вказаний житловий будинок, який знаходиться на належній йому земельній ділянці зареєстровано право власності за ОСОБА_3 , будинку присвоєно нову адресу: АДРЕСА_4 . Реєстрація права власності ОСОБА_3 проводилася на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42639727 від 21.08.2018 Держреєстратора Дунай Х.Б.. Проте вищевикладені обставини свідчать про протиправність рішення Держреєстратора Дунай Х.Б. від 21.08.2018 індексний номер: 42639727, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , що стало підставою для звернення ОСОБА_8 з вказаним позовом до суду. 
В судове засідання призначене до розгляду на 17 грудня 2019 року позивач ОСОБА_2 та його представник, адвокат Маркаров Ігор Романович, не з`явилися, подали до суду заяву про розгляд справи в їх відсутності. В заяві представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтримують з підстав викладених у позові, проти заочного розгляду справи не заперечують. 
Відповідач, Держреєстратор Дунай Х.Б., в судові засідання не з`являлася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена.
Відповідачка ОСОБА_3 в судові засідання не з`являлася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена.
Третя особа, ОСОБА_1 , в судові засідання не з`являлася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена.
За таких обставин суд, зі згоди позивача, ухвалив заочне рішення, згідно до вимог ст. 280 ЦПК України.
Заочним рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни, ОСОБА_3 , за участю третьої особи, ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, про скасування запису про право власності, про припинення права власності – задоволено частково. 
Суд скасував запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який було внесено на підставі рішення Держреєстратора Дунай Х.Б. від 21.08.2018 індексний номер: 42639727, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ;
припинив право власності ОСОБА_3 на житловий будинок, загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог – відмовлено.
Суд встановив порядок виконання рішення суду, згідно з яким після набрання рішенням законної сили воно є підставою для органів державної реєстрації для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1626751351101).
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до Держреєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни, ОСОБА_3 , за участю третьої особи, ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, про скасування запису про право власності, про припинення права власності, залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення суду першої інстанції й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 червня 2024 року залучено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , до участі у справі №521/10982/19 за позовом  ОСОБА_2 до Держреєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни, ОСОБА_3 , за участю третьої особи, ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, про скасування запису про право власності, про припинення права власності, як єдиного спадкоємця та правонаступника відповідача ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Отже, ОСОБА_1 не є спадкоємцем та правонаступником відповідача ОСОБА_3 . 
Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток-повідомлень та довідки про доставку судових повісток-повідомлень в електронний кабінет Електронного суду (т. 3 а.с. 1-9).
Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки заочне рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності – це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.
Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Пунктом 1 частини 1 статті 2 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав – 03 лютого 2017 року, (надалі - Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини 1 статті 3 Закону №1952-IV).
У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Держреєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).
Відповідно до частини 2 статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1992 року, зареєстрованим в Першому Малиновському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №511. Вказані обставини підтверджуються Свідоцтвом про шлюб, виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського МУЮ. 
Як вбачається з Договору купівлі-продажу №24371 нерухомого майна від 02.12.1998, укладеного на Одеській товарній біржі, між ОСОБА_9 з одного боку «Продавець» та ОСОБА_6 з іншої сторони «Покупець», ОСОБА_6 придбала 25/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_6 зареєстровано ОМБТІ та РОН 03.10.98 року, р.№7574, стор. 86 кн. 69. 
На підставі рішення виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 23.03.1999 за №141 та рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 за №165-XXIII, ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0635 га розташовану на території АДРЕСА_3 , землю передано для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Зазначені обставини підтверджуються Державним актом на право приватної власності на землю від 12.12.2000 виданим на ім`я ОСОБА_6 , Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5/4760. 
За час перебування у шлюбі подружжям проведено реконструкцію 25/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок якої утворився новий будинок якому було привласнено нову адресу: АДРЕСА_2 . 
Зазначені обставини підтверджуються Свідоцтвом про право власності на домоволодіння від 17.03.2005 виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_6 , яким посвідчується що об`єкт в цілому, що розташований в АДРЕСА_2 , дійсно належить ОСОБА_6 на праві приватної власності та в цілому складається з одного жилого будинку літ. «Ж», загальною площею 192,6 кв.м, жилою площею 69,0 кв.м, гаражу літ. «М», відображених у технічному паспорті від 25.02.2000. У Свідоцтві зазначено, що воно видано на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 03.10.2000 за №506; розпоряджень Малиновської районної адміністрації ОМР від 15.12.2004 за №1599/01-04. Свідоцтво видане замість договору купівлі-продажу зареєстрованого на ОТБ 02 жовтня 1998 року №24371Ю зареєстрованого ОМБТІ та РОН 03.10.98 за №7574, сторінка 86, кн. 69. 
Право власності ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_2 , зареєстровано в КП « ОМБТІ та РОН» в книзі: 273-28 номер запису: 406 06, реєстраційний номер об`єкту: 10229244. 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 травня 2015 року по справі №521/4295/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 шлюб між сторонами - розірвано
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 березня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 вирішено питання про поділ спільної сумісної власності подружжя. Рішення набрало законної сили 30 серпня 2018 року. 
Згідно резолютивної частини рішення суду від 05 березня 2018 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частку домоволодіння та надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_2 , яке в цілому складається з житлового будинку загальною площею 192, 6 кв.м, житловою площею 69,0 кв.м, гаража літ. «М»., ОСОБА_2 виділено в натурі: - у підвалі: 3-2 коридор площею 7,8 кв.м, вартістю 61 703 грн, підсобне площею 24,0 кв.м, вартістю 189 857 грн; 3-6 сходи пл. 4,8 кв.м, вартістю – 37 971 грн, загальною площею у підвал: 36,6 кв.м. - на 1 поверсі: 3-7 коридор пл. 10,0 кв.м; 3-8 житлове пл. 24,1 кв.м; 3-9 санвузол пл. 5,5 кв.м; 3-10 кухня пл. 14,0 кв.м; 3-11 комора пл. 2,6 кв.м; 3-12 тамбур пл. 2,8 кв.м; 3-13 сходи пл. 4.8 кв.м Загальною площею 1 поверху: 63,8 кв.м. Вхід в виділену частину будинку збережено існуючий з боку двору на 1-й поверх, що має сполучення з підвальними приміщеннями по внутрішніх сходах.
ОСОБА_2 вселено в 1/2 частку домоволодіння та надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_2 , яке в цілому складається з жилого будинку загальною площею 192,6 кв.м, житловою площею – 69,0 кв.м, гаража літ. «М». 
Зобов`язано ОСОБА_6 не перешкоджати ОСОБА_2 в користуванні 1/2 часткою домоволодіння та надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_2 , яке в цілому складається з жилого будинку загальною площею 192,6 кв.м, житловою площею – 69,0 кв.м, гаража літ. «М». 
Рішення суду від 05 березня 2018 року виконано, ОСОБА_2 вселений та фактично проживає у 1/2 частині житлового будинку за вказаною адресою, яка виділена йому в натурі. 
Згідно положень частини 1 статті 81, частини 3 статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною 1 статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року №6-814цс15. Суд враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, приходить до висновку що ОСОБА_2 належить на праві власності 1/2 частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 .
У позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що за час шлюбу з ОСОБА_6 було побудовано, але не здано в експлуатацію житловий будинок загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м. 10 травня 2019 року йому стало відомо, що право власності на цей будинок зареєстровано за ОСОБА_3 , окрім цього будинку присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності ОСОБА_3 проводилася на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42639727 від 21.08.2018, Держреєстратором Дунай Х.Б.. 
За клопотанням сторони позивача було витребувано та долучено до матеріалів цивільної справи з управління державної реєстрації Одеської міської ради реєстраційну справу про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в якій містяться документи, що стали підставою для прийняття Держреєстратором ОСОБА_5 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42639727 від 21.08.2018: заява ОСОБА_3 про державну реєстрацію права від 21.08.2018; державний акт на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_6 від 12.12.2000; довідка ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» вихідний номер 212715 від 15.08.2018, відповідно до якої при проведенні поточної технічної інвентаризації за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено, що житловий будинок під літ. «Б», побудовано до 05 травня 1992 року, відповідно до пункту 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 за №127, зареєстрованого в Мінюсті України 10.07.2001 за №582/5773 ( зі змінами та доповненнями) не є самочинним; технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_5 , виготовлений ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» згідно якого спірний будинок має загальну площу 47,1 кв.м, житлову – 15,8 кв.м, допоміжну -31,3, складається з наступних приміщень веранди -11,3 кв.м, кухні-студії -15,4 кв.м, коридору -1,2 кв.м, санвузлу -3,4 кв.м, житлової кімнати – 15,8 кв.м; Договір про встановлення права користування земельної ділянкою для забудови ( суперфіцію) від 10.04.2015 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 згідно з яким ОСОБА_6 передається ОСОБА_3 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_6 площею 250 кв.м, для забудови; довідка КП «ОМБТІ ОМР» від 22.08.2018 згідно якої станом на 31.12.2012 за адресою: АДРЕСА_1 в комунальному підприємстві право власності на нерухоме майно не зареєстровано. 
Стосовно документів наданих для прийняття Держреєстратором ОСОБА_5 рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 (з відкриттям розділу), індексний номер: 42639727 від 21.08.2018 суд зазначає наступне. 
Договір про встановлення права користування земельної ділянкою для забудови (суперфіцію) від 10.04.2015, оформлений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , в порушення правил ст. ст. 413-415 ЦК України, ст. ст. 59-65, ст. 74 СК України, 102 ЗК України. Відповідно до ч. 1 ст. 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально- культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 415 ЦК України землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в обсязі встановленому договором. Землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови. 
Оскільки ОСОБА_6 не є єдиним власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , то договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), предметом якого є земельна ділянка не виділена в натурі, без присвоєння кадастрового номеру, без згоди іншого співвласника є неукладеним. Окрім цього суд звертає увагу, що відповідно до умов договору від 10.04.2015 ОСОБА_6 передає ОСОБА_3 для забудови земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_7 , при цьому за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на житловий будинок за ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Судом приймається до уваги, що відповідно до п. 8,9 Договору суперфіцію землекористувач зобов`язується здійснювати будівництвом житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці після отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Після закінчення будівництва Землекористувач зобов`язується ввести збудовані ним об`єкти в експлуатацію та оформити право власності на них. Таким чином умови договору стосуються об`єктів побудованих ОСОБА_3 на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_7 , після його укладення (після 10.04.2015), за умови отримання дозволу на виконання робіт та здачі об`єктів в експлуатацію у встановленому законом порядку. Оскільки житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , не був побудований після 2015 року, дозволу на його будівництво не отримувалося, до експлуатації не приймався, тому підстав для виникнення права власності за ОСОБА_3 на вказаний об`єкт законом не передбачено. Суд критично оцінює довідку ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» вихідний номер 212715 від 15.08.2018, відповідно до якої при проведенні поточної технічної інвентаризації за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено, що житловий будинок під літ. «Б», побудовано до 05 серпня 1992 року, відповідно до пункту 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 за №127, зареєстрованого в Мінюсті України 10.07.2001 за №582/5773 ( зі змінами та доповненнями) не є самочинним, оскільки інформація викладена в ній суперечить іншим документам, що знаходяться в матеріалах справи. Як зазначено вище у мотивувальній частини рішення подружжя ОСОБА_7 перебувало у шлюбі з 1992 року, за адресою АДРЕСА_3 подружжя придбало 25/100 частини житлового будинку, які відповідно до Договору купівлі-продажу від 02.10.1998 за №24371 складалися із: Ж- жиле, житловою площею 9,8 кв.м, З- сарай, Г- гараж, У- уборна. Тобто на час укладення договору купівлі-продажу у 1998 році, подружжя ОСОБА_7 не набуло у власність житловий будинок загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м. Не можливо було і побувати цей будинок у 1992 році, оскільки Договір купівлі-продажу об`єкту укладено тільки у 1998 році, а до цього часу власником будинку являлася ОСОБА_9 .. 
Проте в матеріалах реєстраційної справи знаходиться технічний паспорт на житловий будинок загальною площею 47, 1 кв.м, житловою – 15,8 кв.м, допоміжною -31,3 кв.м, який складається з наступних приміщень веранди -11,3 кв.м, кухні-студії -15,4 кв.м, коридору -1,2 кв.м, санвузлу -3,4 кв.м, житлової кімнати – 15,8 кв.м. Вказаний документ підтверджує факт наявності об`єкту нерухомого майна, а тому суд вважає доведеною правову позицію сторони позивача про те, що житловий будинок загальною площею 47,1 кв.м, житловою – 15,8 кв.м, побудовано подружжям ОСОБА_7 за час шлюбу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.
За п. 1, 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначеним цим законом. 
За ч. 4, 9 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.
За ч. 1 ст. 26 цього ж Закону, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Таким чином суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення Держреєстратора Дунай Х.Б. від 21.08.2018 індексний номер: 42639727, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 прийнято на підставі довідки, яка містить недостовірні дані та на підставі договору який оформлено з порушенням закону. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 4.1 ст. 3 цього ж Закону передбачено, що загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Частиною 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;
Відповідно до п. 45 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року №553), у разі зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни такі відомості вносяться до Державного реєстру прав відповідно до законодавства поза процедурою державної реєстрації прав.
Відповідно до п.п. 2 п. 29 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1141 від 26.10.2011, до державного реєстру прав вносяться такі відомості про нерухоме майно, а саме про об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці: тип об`єкта нерухомого майна; площа об`єкта нерухомого майна (загальна та (за наявності) житлова); опис об`єкта нерухомого майна із значенням об`єктів, що є приналежністю головної речі (присвоєна літера, римська або арабська цифра відповідно до технічного паспорт загальна та (за наявності) житлова площа) (у разі коли об`єкт нерухомого майна є головною річчю);відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна (найменування та/або присвоєна літера, загальна та (за наявності) житлова площа) (у разі коли об`єкт нерухомого майна є складною річчю);адреса об`єкта нерухомого майна; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (у разі відкриття розділу на об`єкт нерухомого майна, право власності на який було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно); кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований такий об`єкт нерухомого майна (у разі коли об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав).
Таким чином, адреса об`єкта нерухомого майна відноситься до переліку відомостей, у разі зміни яких можливе внесення змін до Державного реєстру прав. Проте, за наявності документа, що відповідає вимогам законодавства. Перевірка такої відповідності є обов`язком державного реєстратора.
Згідно п.п. 2.13 п. 2 Положення про Адресний реєстр міста Одеси, затвердженого Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №809 від 28.07.2009 (зі змінами), зміна адрес здійснюється відповідно до правил їх надання. П.п. 3.2 п. 3 цього ж Положення, передбачено, що надання та зміна адрес без їх попереднього резервування забороняється.
Резервування, визначення відповідності, підтвердження та присвоєння адрес об`єктів нерухомості у м. Одесі здійснюється відповідно до Положення про Адресний реєстр міста Одеси, затвердженого рішенням виконавчого комітету ОМР №809 від 28.07.2009. Так, пунктом 1.1. Положення визначено, що Адресний реєстр міста Одеси – це електрона база даних, яка містить відомості про адреси об`єктів нерухомого майна. Відповідно до пунктів 3.7., 3.8. Положення про резервування адрес об`єктів нерухомості фізичні та юридичні особи подають до юридичного департаменту Одеської міської ради та Комунального підприємства «Право» замовлення встановленого зразка та документи, що відповідно до законодавства підтверджують речові права заявника на нерухоме майно.
Відповідно до п. 2.4. Положення про Малиновську районну адміністрацію ОМР, затвердженої рішенням Одеської міської ради №1934-VII від 26.04.2017, у сфері житлово-комунального господарства райадміністрація, зокрема, вирішує питання про присвоєння або зміну адреси об`єктам нерухомого майна, розташованих на території району, згідно до п. 3.2. цього ж Положення, 3.2. о компетенції голови райадміністрації належить видання розпоряджень з питань присвоєння або зміни адреси об`єктів нерухомого майна.
В матеріалах реєстраційної справи відсутні розпорядження Малиновської районної адміністрація ОМР про присвоєння або зміну поштової адреси об`єкту нерухомого майна – житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 або житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, при винесенні рішення про внесення змін до відомостей про об`єкт нерухомого майна державним реєстратором не було перевірено відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, в тому числі не встановлено наявності обґрунтованих підстав для присвоєння адреси об`єкта нерухомого майна, чим порушено положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Допущені порушення призвели до прийняття незаконного рішення. 
Щодо вимог про визнання протиправним та скасування рішення Держреєстратора Дунай Х.Б. від 21.08.2018 індексний номер: 42639727, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ; скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який було внесено на підставі рішення Держреєстратора Дунай Х.Б. від 21.08.2018 індексний номер: 42639727, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , суд дійшов наступних висновків.
Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому, після внесення такого запису, скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Враховуючи вищевикладене суд задовольняє вимоги в частині скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який було внесено на підставі рішення Держреєстратора Комунального підприємства Дунай Х.Б. від 21.08.2018 індексний номер: 42639727, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 . Вимоги про припинення права власності є похідними від вимог про скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому підлягають задоволенню. 
Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи правила ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд встановлює порядок виконання рішення суду, згідно якого після набрання рішенням законної сили воно є підставою для органів державної реєстрації для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на житловий будинок, загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею – 15,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд помилково не врахував, що реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна здійснені державним реєстратором з дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, в тому, що реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна здійснені Держреєстратором з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 
Після розгляду даной справи рішенням Малиновського раойнного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року по справі №521/8753/18, залишем без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 липня 2023 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_10 про поділ спільної сумісної власності подружжя, задоволено.
Суд припинив право спільної часткової власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 665 кв.м, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд;
виділити ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , в особисте користування 1/2 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_7 ), а саме: виділити земельну ділянку, площею 215,5 кв.м (у т.ч. земельна ділянка №1 пл. 47,0 кв.м з приляганням до фасадної і лівої зовнішніх меж ділянки; земельна ділянка №2 пл. 168,5 кв.м з приляганням до лівої і задньої зовнішніх меж ділянки), що визначена комісійною судовою будівельно-технічною експертизою №20-3990, від 21.12.2020, співвласнику 1, визначеному в додатку №3 «Варіант порядку користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 » рожевим кольором;
визнав за ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , право приватної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_7 ), а саме: на земельну ділянку, площею 215,5 кв.м (у т.ч. земельна ділянка №1 пл. 47,0 кв.м з приляганням до фасадної і лівої зовнішніх меж ділянки, земельна ділянка №2 пл. 168,5 кв.м з приляганням до лівої і задньої зовнішніх меж ділянки), що визначена комісійною судовою будівельно-технічною експертизою № 20-3990, від 21.12.2020 року, співвласнику 1, визначеному в додатку №3 «Варіант порядку користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_7 )» рожевим кольором;
в загальне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_10 виділити земельну ділянку пл. 220 кв.м з приляганням до фасадної, лівої та правої межі земельної ділянки;
межі ділянок встановити згідно додатку №3 «Варіант порядку користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 » до комісійної судової будівельно-технічної експертизи №20-3990 від 21.12.2020.
Приймаючи до уваги вказане рішення суду першої інстанції, колегією суддів встановлено, що спірний житловий будинок, загальної площею 47, 1 кв.м, житловою площею 15, 8 кв.м, знаходиться на земельній ділянці, належній на праві власності позивачу ОСОБА_2 ..
Отже, реєстраційними діями щодо спірного нерухомого майна, які здійснені Держреєстратором, суттєво порушую права та законні інтереси позивача й він мав право звернення до суду з позовом про захист своїх порушених прав.
Колегія судів вважає, що судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивністю встановлено, що оскаржуване рішення Держреєстратора Дунай Х.Б. від 21.08.2018 індексний номер: 42639727, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 прийнято на підставі довідки, яка містить недостовірні дані та на підставі договору суперфіцію, який оформлено з порушенням закону. 
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги в частині скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який було внесено на підставі рішення Держреєстратора Дунай Х.Б. від 21.08.2018 індексний номер: 42639727, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .. Вимоги про припинення права власності є похідними від вимог про скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна здійснені державним реєстратором з порушенням вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем доведено належним чином, що відповідачка ОСОБА_3 порушила його право, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право підлягає захисту судом. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Системний аналіз наведених норм права, правові висновки Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засадам верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на спірне майно, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 23 лютого 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда