Справа № 385/2007/25 
Провадження № 2/385/933/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
16.02.2026 року        м. Гайворон

Гайворонський районний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Венгрина М. В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання цивільну справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
Стислий виклад позицій сторін у справі
Позивач ТОВ «ФК «ЕЙС», сформувавши документ в системі «Електронний суд», звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з неї заборгованість за кредитним договором № 148802 від 04.08.2024, що укладений з ТОВ «ФК «Кредіплюс» в розмірі 12667,10 грн, з яких 6945,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 5321,10 грн – заборгованість за процентами, 401,00 грн – заборгованість за комісією, а також судові витрати зі сплати судового збору та на правничу допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.08.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 148802 на суму 6945,00 грн. На виконання договору кредитодавець надав 04.08.2024 кредитні кошти відповідачці, яка вчасно не вносила кошти на погашення кредиту, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість.
10.10.2024 ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЕЙС» уклали договір факторингу № 10102024, згідно умов якого, позивач набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 148802. Таким чином, відповідно до реєстру боржників № 4 від 07.01.2025 до договору факторингу та акту приймання-передачі реєстру прав вимог № 4 від 07.01.2025 до договору факторингу до позивача ТзОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 . 
Відповідачка  ОСОБА_1 у запропоновані судом строк та порядку відзив на позовну заяву ТОВ «ФК «ЕЙС» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором не подала, хоча в силу положень п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала судді про прийняття вищевказаної позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі від 17.12.2025 вважається такою, що їй вручена 21.12.2026. Відповідно, відповідачка  ОСОБА_1 свою позицію у цій справі із обґрунтуванням її необхідними доказами не навела.
Інших передбачених ЦПК України заяв по суті справи від її учасників до суду не надходило.
заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі
Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11.12.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
Заявою від 16.12.2025 недоліки було усунуто позивачем.
Ухвалою від 17.12.2025 відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін та задоволено клопотання позивача про витребування доказів.
Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.
Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись.

Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке
Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У свою чергу критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України.
Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з ч. 2, 3 та 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав ТОВ «ФК «ЕЙС» за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а також причетність до порушення таких його прав відповідачки, встановив наступне.
Релевантні норми і джерела права, застосовані судом при ухваленні рішення.
Встановлені судом цивільні правовідносини щодо порушення грошового зобов`язання й застосування відповідних наслідків цього, у тому числі й за кредитним договором, регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Цивільним кодексом України, Законами України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та «Про електронну комерцію», іншими актами цивільного законодавства.
Згідно з положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
За змістом ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, з-поміж іншого, договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У свою чергу системний аналіз статей 524-526, 533-535 ЦК України дає підстави стверджувати про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Порушенням зобов`язання, як встановлено у ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому у ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).
Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів
Судом встановлено, що 04.08.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит № 148802 на суму 6945,00 грн (а.с. 39-42). У відповідності до пункту 1.1. кредитного договору, він складається з цієї індивідуальної частини договору про споживчий кредит, графіку(ів) платежів, які містять персональні умови кредитування позичальника та загальної для всіх клієнтів кредитодавця публічної частини договору про споживчий кредит, що розміщена на вебсайті кредитодавця https://finx.com.ua за посиланням: https://finx.com.ua/docs. Відповідно до п. 5.1 кредитного договору, цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний через вебсайт кредитодавця https://finx.com.ua. Відповідь про прийняття пропозиції про укладання кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення кредитодавцю електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається кредитодавцем електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цієї індивідуальної частини/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про укладення кредитного договору (акцепту) в особистому кабінеті на сайті кредитодавця. Підписанням індивідуальної частини договору/акцепту позичальник приєднується до договору в цілому, включаючи публічну частину (пункт 5.2. кредитного договору). Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору, кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк, визначений пунктом 2.6. договору, надати позичальнику грошові кошти у сумі, визначеній у пункті 2.2.1 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості згідно пункту 2.6. договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Згідно п. 2.2.1 договору сума кредиту становить 6945,00 грн та надається не підніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 5000,40 грн на № рахунку/картки позичальника НОМЕР_1 ; у розмірі 1944,60 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою відповідно до п. 2.5 індивідуальної частини. Проценти нараховуються за ставкою 586,00 % річних (п. 2.3). Комісія за надання кредиту становить 1944,60 грн (28% від суми кредиту) (п. 2.5). Загальний строк користування кредитом 70 днів – з 04.08.2024 по 13.10.2024 (п. 2.6). Періодичність виплат кредиту, процентів та комісії й раз на 2 тижні та встановлюється графіком платежів (п. 2.6.1). Денна процентна ставка 1,4956 % в день (п. 2.7.1).
Позичальниця приєдналась до публічної частини, прийняла умови індивідуальної частини та графіку платежів, що разом становлять єдиний кредитний договір, шляхом підписання індивідуальної частини електронним підписом 0с53867с 04.08.2024.
До цього відповідачка ознайомилась з паспортом споживчого кредиту (а.с. 31-32), підписавши такий цифровим підписом, що свідчить про виконання ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» переддоговірного зобов`язання, що передбачене Законом України «Про споживче кредитування».
Суд не бере до уваги Правила надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «ФК «Кредіплюс» (а.с. 20-30) та публічною частиною Договору про споживчий кредит (а.с. 33-38), оскільки такі не містять підпису відповідачки ОСОБА_1 , щодо ознайомлення з їх змістом, а тому відсутні підстави вважати, що саме з такими ознайомилась ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору з ТОВ «ФК «Кредіплюс».
10.10.2024 ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та позивач ТОВ «ФК «ЕЙС» уклали договір факторингу № 10102024 (а.с. 7-9), згідно умов якого, позивач ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло право грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором № 148802 від 04.08.2024. Так, відповідно до реєстру боржників № 4 від 07.01.2025 року до договору факторингу, платіжної інструкції № 5291 про сплатту за договором факторингу та акту приймання-передачі реєстру прав вимог № 4 від 07.01.2025 року до договору факторингу, до позивача ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» перейшло право вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за договором № 148802 від 04.08.2024, а загальна сума заборгованості відповідачки перед позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» за кредитним договором становить 12667,10 грн, котра складається з: 6945,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5321,10 грн - заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом; 401,00 грн - заборгованість за комісією (а.с. 61, 58, 60).
Відповідно до виписки з особового рахунку (а.с. 55) та картки обліку виконання договору № 148802 (а.с. 56), відповідачці ОСОБА_1 за період з 05.08.2024 по 13.10.2024 було нараховано загальну заборгованість у розмірі 12667,10 грн, котра складається з: 6945,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5321,10 грн - заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом; 401,00 грн - заборгованість за комісією. При цьому, за означений час, відповідачкою не здійснювалось погашення заборгованості.
Беручи до уваги, що листом АТ «ОЩАДБАНК» від 08.01.2026 підтверджено, що на ім`я ОСОБА_1 емітовано банківську платіжну картку № НОМЕР_2 , фінансовий номер телефону НОМЕР_3 , 05.08.2024 платіжною інструкцією зараховано кошти в сумі 5000,40 грн, що підтверджено такою платіжною інструкцією, відтак ці правовідносини з отримання кредиту являються реальними.
Таким чином наданими доказами, які суд вважає належними, допустимими та достатніми, позивач довів факт укладення кредитного договору між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 , надання відповідачці кредитних коштів та перехід права вимоги за договором до ТОВ «ФК «ЕЙС».
Згідно змісту пункту 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» денною процентною ставкою за договором споживчого кредитування визначаються загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.
За частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до таких витрат включаються: доходи кредитодавця у виді процентів, комісії кредитодавця та супутні витрати тощо. Внаслідок чого обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки базується на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі (частина 3 статті 8 цього Закону).
Враховуючи такі положення цього Закону, його частиною 5 статті 8 встановлено максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї же статті, яка не може перевищувати 1 %.
Одночасно за змістом пункту 17 Перехідних та прикінцевих положень вищевказаного закону тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (24 грудня 2023 року), встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Відповідно п. 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Отже, ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 укладаючи кредитний договір 04.08.2024, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» повинні були діяти у межах, встановлених Законом України «Про споживче кредитування», при визначенні ними розміру денної процентної ставки, максимальний розмір якої не міг бути більшим, ніж той, що встановлено у частині 5 статті 8 цього Закону, оскільки за умовами укладеного договору передбачили її сплату позичальницею виключно за користування кредитними коштами в межах строку кредитування, а не в якості підвищення процентної ставки за неналежне або несвоєчасне виконання обов`язків за договором з повернення кредитних коштів.
З п. 2.7.1 Договору вбачається, що денна процентна ставка за весь строк кредитування складає 1,4956 %.
Тобто, надаючи розрахунок боргу за договором та визначаючи заборгованість за процентами за користування кредитом, кредитор нарахував їх ОСОБА_1 відповідно до умов договору, але з порушенням частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», так як розрахував їх за період з 05.08.2024 по 13.10.2024 за денною процентною ставкою 1,4956 %.
Частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини 1 цієї статті, є нікчемним.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості станом вбачається, що борг ОСОБА_1 по кредитному договору № 148802 станом на 01.11.2025 становить 12667,10 гривень, з яких: 6945,00 гривень - тіло кредиту, 5321,10 гривень - нараховані проценти та 401,00 грн - заборгованість з комісії.
Між тим, умови договору, що укладено 04.08.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 містять усі складові, що визначені у частині 1 статті 12 цього Закону, та не обмежують права позичальника, а отже не можуть бути визнані нікчемними.
Але при їх викладенні в частині визначення розміру процентної ставки за користування кредитними коштами її розмір не відповідає максимально визначеному розміру денної процентної ставки, встановленої у частині 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», тобто по факту є порушенням, а не обмеженням, прав позичальника.
Таким чином проценти, які може планувати отримати кредитор від позичальника при належному виконанні нею умов договору протягом усього строку кредитування, нараховуються у розмірі, який враховуються при обчисленні, як реальної річної процентної ставки, так і денної процентної ставки, тобто розмір таких процентів за користування кредитом на день при належному виконання зобов`язань повинен не бути більшим, ніж максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений у відповідному Законі.
А отже, за положеннями частини 1 статті 1048 ЦК України у позивача, як кредитора є право на отримання від позичальника процентів, нарахування яких передбачено умовами укладеного між ними договору, але за розміром, що встановлений в законі, тобто не більше, ніж 1% на день.
Таким чином розмір процентів становитиме 5000,40 грн з розрахунку денної процентної ставки в розмірі 1 %, тіла кредиту 6945,00 грн та комісії в сумі 1944,60 грн та саме таку суму процентів слід стягнути з відповідачки.
Отже суд погоджується з розрахунком заборгованості, що наданий позивачем в частині тіла кредиту, комісії та відхиляє такий в частині нарахування процентів.
При цьому з приводу нарахованої комісії слід зазначити таке.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
За приписами частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, а отже нарахована комісія, розмір якої узгоджено сторонами в договорі, також підлягає стягненню.
З наведеного суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення частково та з відповідачки слід стягнути 6945,00 грн заборгованості за тілом кредиту 5000,40 грн процентів та 401,00 грн комісії, а всього - 12346,40 грн.
Суд також враховує, що, як неодноразово вказував Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», серія A № 303-A, параграф 29-30).
Щодо розподілу судових витрат у справі
Відповідно до ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За змістом частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отож, судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачем ТОВ «ФК «ЕЙС» судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру у розмірі 2422,40 грн, які підтверджується платіжною інструкцією (а. с. 5), на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення на користь зазначеного позивача з відповідачки ОСОБА_1 , пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 2361,07 грн (12346,40/12667,10*2422,4).
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн 00 коп. позивач ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» надав суду: договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025, укладений між ТзОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» та АБ «Соломко та партнери»; додаткову угоду від 11.09.2025 № 25770855490 до договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025; акт прийому-передачі наданих послуг, в якому зазначена послуга, яка надається, кількість годин та вартість. Згідно акту, витрати складаються: складання позовної заяви 2 год - 5 000 грн 00 коп., вивчення матеріалів справи 2 год - 1 000 грн 00 коп., підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів 1 год - 500 грн 00 коп., підготовка і подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів 1 год. - 500 грн 00 коп.; адвокатський запит; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 51-54).
При цьому суд враховує те, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічна позиція викладена в постанові ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, яку суд враховує.
Заперечень від відповідачки щодо розміру витрат на правничу допомогу не надходило.
Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
З урахуванням критерію пропорційності до предмета спору, з урахуванням ціни позову, яка становить 12667,10 грн суд вважає, що зазначені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн є завищеними і визначення витрат в розмірі 4000,00 грн, з врахуванням викладеного, є розумним та співмірним в цій справі.
Доказів понесення сторонами у справі інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, матеріали цієї справи не містять.
Керуючись статтями 258-259, 263-265ЦПК України,
у х в а л и в:
позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Ю. Поправки, буд. 6, каб. 13, ЄДРПОУ 42986956) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором № 148802 від 04.08.2024 в розмірі 12346,40 грн, з яких: 6945,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 5000,40 грн заборгованість за процентами та 401,00 грн заборгованість за комісією, 2361,07 грн сплаченого судового збору та 4000,00 грн витрат на правничу допомогу, а всього 18707 (вісімнадцять тисяч сімсот сім) грн 47 коп. 
В решті позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 16.02.2026.

Суддя: М.  В.  ВЕНГРИН 

Дата документу 16.02.2026