Справа № 199/2454/26
(1-кп/199/598/26) 
ВИРОК 
іменем України

11.03.2026 м. Дніпро 
Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого судді – ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі кримінальне провадження № 62025170030021467 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.10.2025, відносно:

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Одесі, громадянина України, українця, РНОКПП – НОМЕР_1 , не одруженого, на утриманні неповнолітніх та не працездатних осіб не маючого, військовослужбовця військової служби за контрактом, на особливий період, стрільця 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу штурмової спеціалізованої роти військової частини НОМЕР_2 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого у квартирі АДРЕСА_1 та проживаючого у квартирі АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 08.04.2024 Суворовським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк на строк 5 років, із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 3 роки;
- 02.07.2024 Суворовським районним судом м. Одеси, за ч.4 ст.185, ст. 70,78,71,72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці, 11.03.2025 звільнений з Вознесенської ВК Миколаївської області №72, на підставі ухвали Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.03.2025 умовно-достроково від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, з невідбутим терміном 4 роки 5 місяців 19 днів;
- 02.02.2026 Амур-Нижньодніпровським районним м. Дніпра, за ч. 2 ст. 15 ч.4 ст.185, ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 811  КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць, 

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за який передбачена ч.5 ст.407 КК України, 
учасники судового провадження:
прокурор – ОСОБА_4 
обвинувачений – ОСОБА_3 
захисник – ОСОБА_5 
В С Т А Н О В И В:
1.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Судом визнано доведеним, що  ОСОБА_3 , був обізнаним про те, що у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 51 від 12.03.2025, солдат ОСОБА_3 призначений на посаду стрільця 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу штурмової спеціалізованої роти військової частини НОМЕР_2 та поставлений на отримання надбавки за особливості проходження служби.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 180 від 05.09.2025, солдат ОСОБА_3 вибув після безпосередньої участі в бойових діях, до Петропавлівської міської лікарні Дніпропетровської області на лікування з 03 вересня 2025 року. Знятий з продовольчого забезпечення за нормою № 1 (каталог) з 05 вересня 2025 року. 
В подальшому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 04.09.2025 по 05.09.2025 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Міська клінічна лікарня № 16» ДМР.
Та згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 185 від 12.09.2025, з солдата ОСОБА_3 призупинено виплату грошового забезпечення з 05 вересня 2025 року, у зв`язку з нез`явленням його вчасно на службу без поважних причин, а саме з лікувального закладу.
Таким чином, солдат ОСОБА_3 , в розумінні вимог ст. ст. 18, 19, 22, 401, диспозиції ст. 407 КК України, є військовослужбовцем, тобто суб`єктом вказаного злочину та останньому було достеменно відомо про несення військової служби у час воєнного стану.
Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства. 
Будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, солдат ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1 – 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.
Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, а згідно ст. 14 Статуту – із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити – до наступного прямого начальника.
За ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями тощо. 
Стаття 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначає відповідальність солдата (матроса) у мирний і воєнний час за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стан, збереження виданого йому майна. А стаття 128 Статуту, зокрема, покладає на солдата обов`язок сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням, додержуватися військової дисципліни, мати охайний зовнішній вигляд, додержуватися правил особистої та колективної гігієни, виконувати розпорядок дня військової частини; точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників), у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.
За приписами ст. ст. 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Проте, солдат ОСОБА_3 достовірно знаючи свої обов`язки, встановлені зазначеними нормами законодавства, що визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України, їх взаємовідносини та регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, свідомо допустив їх порушення та вчинив кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин.
Тобто,  ОСОБА_3 будучи військовим, військової служби за контрактом, на особливий період, стрільцем 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу штурмової спеціалізованої роти військової частини НОМЕР_2 , у військовому званні «солдат», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 12, 14, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1–4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та, не одержавши відповідних дозволів (наказів) начальників (командирів), які за законодавством уповноважені надавати такі дозволи (накази), 05 вересня 2025 року не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується у АДРЕСА_3 , командуванню про причини свого нез`явлення не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а став проводити час на власний розсуд поза межами місця несення служби, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину чи звернення до органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.
Солдат ОСОБА_3 28 листопада 2025 року був затриманий працівниками відділу поліції № 1 Дніпровського районного управління поліції № 2 ГУНП в Дніпропетровській області, розташованого у м. Дніпро, вул. Новоселівська, 17, за вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, внаслідок чого кримінальне правопорушення було припинено.
Умисні дії ОСОБА_3 , які виразились у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчиненого в умовах воєнного стану, кваліфікуються за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. 

2. Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого  ОСОБА_3 у суді. 
Як пояснив ОСОБА_3 суду, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених вище, він визнає повністю і у вчиненому кається. Не оспорюючи фактичні обставини справи обвинувачений, підтвердив обставини про час і місце вчиненого ним кримінального правопорушення повідомив, що проходив лікування у КМП «МКЛ №16» та не повернувся до проходження військової служби через побоювання за своє життя та здоров`я.
В судовому засіданні всі учасники судового провадження не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд, за згодою всіх учасників судового провадження, вважав не доцільним досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження, кожен окремо, правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.
Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

3.Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений. 
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про повну доведеність вини обвинуваченого  ОСОБА_3 і його умисні дії правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, як такі, що виразилися у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчиненого в умовах воєнного стану.

4.Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому згідно ст.ст. 66, 67 КК України, судом не встановлені.

5.Мотиви призначення покарання. 
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд відповідно до ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Так, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, яке скоєно умисно, і, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав, не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра, раніше неодноразово судимий.
Таким чином, призначаючи покарання, суд, відповідно вимог ст.65 КК України, враховує:
вищенаведені обставини, позицію прокурора який просив призначити покарання за ч.5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 70 КК України, обвинуваченого, який просив суд суворо його не карати, та захисника який просив призначити мінімальне покарання, також суд враховує відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, дані про його особу, суд вважає за необхідне призначити покарання - в межах санкції ч.5 ст. 407 КК із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України. Оскільки, як слідує з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_3 злочин за даним вироком вчинив до ухвалення відносно нього 02.02.2026 вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра за ч.2 ст. 15 ч.4 ст. 185, ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 811  КК України за яким йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Тому, саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_3 виключно в умовах ізоляції від суспільства із реальним відбуванням покарання, при цьому суд враховує й схильність ОСОБА_3 до вчинення кримінальних правопорушень, оскільки він після вчинення даного кримінального правопорушення, вчинив нове кримінальне правопорушення, про що свідчить вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 02.02.2026.
Тому, саме, це покарання, на переконання суду, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. 
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

6.Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 не обирався.
На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись ст.ст. 7-29, 94, 368, 374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд – 

УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2(два) місяці.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 02.02.2026 більш суворим за даним вироком, призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяць.
Відповідно до вимог статті 54 КК України позбавити  ОСОБА_3 військового звання - «солдат».
Початок строку відбування покарання обвинуваченому  ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, зарахувавши у строк відбуття покарання час його перебуває під вартою у період з 28.11.2025 по 03.12.2025 та з 21.01.2026 по 11.03.2026 включно.

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, – з моменту вручення йому копії вироку, до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра. 
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Суддя Амур-Нижньодніпровського 
районного суду м. Дніпра        ОСОБА_6