ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" березня 2026 р. Справа№ 910/11725/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Євсікова О.О.
суддів: Корсака В.А. 
Ходаківської І.П. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Левайс"
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 (повний текст складено 13.11.2025)
у справі № 910/11725/25 (суддя Шкурдова Людмила) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Левайс»
про стягнення 22 367,68 грн,

в с т а н о в и в :
Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебет» (далі - ТОВ «Дебет») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Левайс» (далі - ТОВ «Левайс») 22 367,68 грн, з яких: 9 450,82 грн основного боргу, 9 595,21 грн пені, 2 507,58 грн інфляційних втрат та 814,07 грн 3% річних.
На обґрунтування заявлених вимог ТОВ «Дебет» зазначає, що за договором про відступлення права вимоги від 17.12.2024 набуло право вимоги до ТОВ «Левайс», яке неналежним чином виконало взяті на себе зобов`язання перед первісним кредитором за договором поставки № Х-1091 від 01.03.2018.

Позиції учасників справи.
Від ТОВ «Левайс» відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Левайс" на користь ТОВ "Дебет" 9 450,82 грн основного боргу, 9 595,21 грн пені, 2 507,58 грн інфляційних втрат, 814,07 грн 3% річних, 2 422,40 грн витрат зі сплати судового збору. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва у даній справі, здійснювати нарахування 3% річних на суму основного боргу у розмірі 9 450,82 грн, починаючи з 19.09.2025 до моменту виконання судового рішення в частині погашення суми основного боргу. Розрахунок 3% річних здійснювати за формулою: С х 3 х Д : К : 100, де: С - несплачена сума основного боргу (станом на час ухвалення рішення суду - 9450,82 грн); Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2025, ТОВ «Левайс» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення змінити в частині стягнення задоволеної суми коштів шляхом її зменшення до 1 081,33 грн; стягнути з ТОВ «Дебет» на користь ТОВ «Левайс» суму понесених судових витрат у зв`язку з поданням апеляційної скарги, а саме судовий збір та витрати на надання правничої допомоги (докази витрат будуть надані суду в порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України).
Скаржник вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини, що мають значення для справи. Так, ТОВ «Левайс» не заперечує, що в період жовтень-листопад 2022 року на виконання умов договору ТОВ «ЛВК-Мілк» поставило йому (ТОВ «Левайс») як покупцю товар на загальну суму 12 496,50 грн. 
Разом з тим апелянт зазначає, що умовами п. 8.4 договору передбачено, що, підписуючи договір, сторони погодили, що покупець має право зменшити оплату (провести взаємозалік) сум, що належать постачальнику за поставлені товари на суми: неустойки, штрафів, пені та інших видів штрафних санкцій за договором, а також на суми наданих йому послуг і на інші суми, які повинні бути сплачені постачальником згідно з цим та іншими договорами, шляхом проведення заліку зустрічних однорідних вимог на підставі ст. 601 ЦК України, за винятком випадків, коли це заборонено законодавством України. Залік зустрічних однорідних вимог проводиться покупцем автоматично, з підписання сторонами актів заліку зустрічних однорідних вимог (та/або угод про зарахування зустрічних однорідних вимог). За фактом надання послуг покупець буде готувати акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) та надавати їх постачальникові. У свою чергу постачальник протягом 5 (п`яти) робочих днів від дати надіслання акта повинен повернути покупцеві підписаний зі свого боку акт чи письмові мотивовані зауваження до нього. Ненадання підписаного акта або мотивованих зауважень протягом встановленого строку означатиме згоду постачальника із даними, наведеними в акті приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг). Для кожної із сторін операція взаємозаліку зустрічних однорідних вимог між постачальником та покупцем є компенсацією вартості поставлених товарів та наданих послуг.
Згідно з ч. 4 ст. 341 ГК України зарахування зустрічних однорідних вимог є безготівковим розрахунком, який є одним із видів грошових розрахунків.
Апелянт зазначає, що між ним та ТОВ «ЛВК-Мілк» також було підписано договір про надання послуг №ХБ-1091 від 01.03.2018, за умовами п. 1.1 якого виконавець (ТОВ «Левайс») бере на себе обов`язок надати замовнику (ТОВ «ЛВК-Мілк») послуги, пов`язані з передпродажною підготовкою товару в магазині, який розташований за адресою: м. Київ, Солом`янський р-н, вул. Гетьмана Вадима, буд. 6 (літери Б, Б'), а замовник зобов`язується оплатити надані виконавцем послуги на умовах цього договору. Згідно з п. 2.1.3 договору про надання послуг виконавець зобов`язаний надати замовнику акт приймання-передачі виконаних робіт. Натомість в силу п. 2.2.1 договору про надання послуг замовник зобов`язаний підписати акт приймання-передачі виконаних робіт виконавця протягом 5 робочих днів з дня його отримання і направити підписаний акт на адресу виконавця або в перебігу цього ж часу направити на адресу виконавця мотивовану відмову від підписання запропонованого акта. У разі якщо після закінчення 5 робочих днів замовник не відправив виконавцю мотивовану відмову від підписання запропонованого акта, робота, відображена в цьому акті, вважається прийнятою. 
У період з грудня 2021 року по грудень 2022 року документообіг між сторонами здійснювався засобами електронного документообігу через платформу «ВЧАСНО.ЕДО». 
ТОВ «Левайс» провело звірку взаєморозрахунків з постачальником ТОВ «ЛВК-Мілк» за період з 01.10.2022 по 31.12.2022, за результатами якої сформувало акти звірки розрахунків, відповідно до яких заборгованість відповідача на кінець періоду становить 1 081,33 грн. При цьому встановлено таке: заборгованість відповідача на початок періоду становить 7 361,29 грн (згідно з актом за період з 01.10.2022 по 31.10.2022); загальна вартість товару, який було поставлено постачальником в період з 01.10.2022 по 31.12.2022, становить 14 877,65 грн; загальна вартість наданих послуг відповідачем становить 937,99 грн, що підтверджується актами приймання-передачі виконаних послуг; загальна сума оплат, проведених шляхом заліку однорідних вимог на підставі актів взаємозаліку за вказаний період; загальна сума проведених оплат за поставлений товар на рахунок постачальника у вказаний період становить 17 000,00 грн; загальна вартість товару, який було повернуто постачальнику, становить 3 219,62 грн. 
ТОВ «Левайс» робить висновок, що під час розрахунку суми заборгованості, яка підлягає стягненню з нього на користь ТОВ «Дебет», Господарський суд міста Києва не врахував факт сплати ТОВ «Левайс» за період з жовтня 2022 року по грудень 2022 року суми у розмірі 17 000,00 грн, суми заліку однорідних вимог (зарахування вартості наданих послуг) в розмірі 937,99 грн, вартості повернутого товару в розмірі 3 219,62 грн, а тому оскаржуване рішення підлягає частковій зміні, а саме в частині зменшення задоволеної суми до 1 081,33 грн.
ТОВ «Левайс» також зазначає, що про наявність провадження у справі йому стало відомо лише 17.11.2025, а саме після опублікування оскаржуваного рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. До цього часу, з невідомих ТОВ «Левайс» причин, жодних поштових листів від суду чи позивача на його (відповідача) адресу не надходило.
На виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 162 ГПК України ТОВ «Левайс» повідомило, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які воно понесло і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи становить: 3 633,60 грн - судовий збір за подання апеляційної скарги; 12 000,00 грн - витрати на правничу допомогу адвоката. Докази понесених витрат будуть надані суду в порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Позиції учасників справи.
ТОВ «Дебет» надало відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог ТОВ «Левайс» заперечує та наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обгрунтоване.
ТОВ «Дебет» також повідомило, що понесло судові витрати в апеляційній інстанції, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу, попередній розрахунок витрат яких становить 20 000,00 грн; договір про надання правової допомоги, додаткова угода та акт приймання-передачі понесених витрат на професійну правничу (правову) допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у порядку, визначеному ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11725/25 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою ТОВ «Левайс» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 до надходження матеріалів справи №910/11725/25.
05.01.2026 матеріали справи №910/11725/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Левайс» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі №910/11725/25. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Щодо наданих ТОВ «Левайс» доказів, які додані до апеляційної скарги та не подавалися до суду першої інстанції.
ТОВ «Левайс» в апеляційній скарзі заявляє, що про наявність провадження у справі йому стало відомо лише 17.11.2025, а саме після опублікування оскаржуваного рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень; з невідомих відповідачеві причин жодних поштових листів від суду чи позивача на адресу відповідача не надходило.
До апеляційної скарги ТОВ «Левайс» долучило: Договір №ХБ-1091 від 01.03.2018 про надання послуг, акти звірки за період з 01.10.2022 по 31.10.2022, за період 01.11.2022 по 30.11.2022, за період з 01.12.2022 по 31.12.2022, акти приймання-передачі виконаних послуг Бз01-1041613 від 31.10.2022 (дог. ХБ-1091 від 01.03.2018), Бз01-1144633 від 30.11.2022 (дог. ХБ-1091 від 01.03.2018), Бз01-1278732 від 31.12.2022 (дог. ХБ-1091 від 01.03.2018), платіжні інструкції кредитового переказу коштів №30284 від 06.10.2022, №31129 від 13.10.2022, №31957 від 20.10.2022, №33520 від 03.11.2022, №34452 від 10.11.2022, №35320 від 17.11.2022, акти зарахування зустрічних однорідних вимог №1049885 від 31.10.2022, №1149704 від 30.11.2022, №1283245 від 31.12.2022.
Ні за текстом апеляційної скарги, ні у прохальній її частині ТОВ «Левайс» не просить поновити строк на подання цих доказів та прийняти їх.
Суд зазначає, що приписи ч. 3 ст. 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи».
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України.
Тобто, суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, але лише якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Колегія суддів відзначає, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у т. ч. апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Наведені скаржником обставини (неотримання документів щодо справи від суду та від позивача на поштову адресу ТОВ «Левайс») колегія суддів вважає такими, що не можуть вважатися причиною, яка дійсно перешкоджала йому (відповідачу) бути обізнаним про розгляд справи та надати суду першої інстанції докази, про долучення яких просить відповідач в апеляційній скарзі. У зв`язку з цим апеляційний суд не вбачає наявності об`єктивних обставин, які унеможливили своєчасне вчинення такої процесуальної дії (подання доказу суду першої інстанції).
Відповідно до ч. 5 ст. 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу.
Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку (абз. 1 ч. 6 ст. 6 ГПК України).
Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою (ч. 7 ст. 6 ГПК України).
В силу п. 17 глави 1 розділу ІІІ Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему (далі - Положення) особам, які зареєстрували "Електронний кабінет", суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до "Електронного кабінету" таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Згідно з п. 37 глави 2 наведеного розділу Положення підсистема "Електронний суд" забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених. До електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя.
Суд зауважує, що, зареєструвавши Електронний кабінет у підсистемі "Електронний суд", відповідач мав усвідомлювати, що будь-які документи у справах, у яких товариство бере або може брати участь, будуть надсилатись йому саме в електронній формі шляхом їх направлення до Електронного кабінету в підсистемі "Електронний суд". Відповідно, ТОВ «Левайс» в особі його керівника та/або іншої відповідальної особи повинно було з певною періодичністю вживати заходів для перевірки повідомлень, направлених до його Електронного кабінету в підсистемі "Електронний суд", та не могло розраховувати на отримання будь-яких документів від суду виключно у паперовому вигляді засобами поштового зв`язку.
Апеляційний суд відзначає, що наявні у справі матеріали свідчать, що усі процесуальні документи місцевого суду, починаючи з ухвали про відкриття провадження у справі від 22.09.2025 (доставлена 22.09.2025 о 19:30), направлялися до електронного кабінету ТОВ «Левайс» у встановленому законом порядку, що підтверджується, зокрема, відповідними довідками про доставку електронного листа до електронного кабінету цього товариства.
Так само наявні квитанції про доставку документів до зареєстрованого електронного кабінету користувача ЄСІТС (ТОВ «Левайс») щодо заяв по суті, які подавав позивач.
Будь-якого відзиви чи інших заперечень на позов відповідач місцевому суду не подавав.
Згідно з ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 30.08.2024 управі №908/3731/23 зазначив, що в умовах воєнного стану багато юридичних осіб не знаходяться за своїми офіційними адресами (зазначеними у реєстрі, статуті, укладених договорах). У такому разі саме реєстрація електронного кабінету надає можливість особі бути обізнаною про наявні судові справи, швидко та своєчасно отримувати інформацію про подані до неї позови та ухвалені судові рішення, ефективно користуватися своїми процесуальними правами, незалежно від свого реального місцезнаходження, що сприяє виконанню завдання господарського судочинства - а саме справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенню судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляду інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Колегія суддів вважає, що неперевірка відповідачем свого електронного кабінету у системі ЄСІТС є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настають у зв`язку з нею, є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними. Відповідач не може та не повинен намагатись отримати вигоду від власних організаційних складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, у т. ч. і щодо вчасного подання доказів.
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків в т.ч. звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску, які мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду та не може розцінюватись як надмірний формалізм (подібні висновки висловив Верховний Суд у постанові від 28.10.2025 у cправі №916/3625/24).

За наведених вище підстав у їх сукупності апеляційний суд не приймає як докази подані ТОВ «Левайс» з апеляційною скаргою документи, а також не досліджує обставини, про які зазначає ТОВ «Левайс» з посиланням на ці документи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
01.03.2018 ТОВ «Левайс» (покупець) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк» (далі - ТОВ «ЛВК-Мілк») (постачальник) уклали договір поставки №Х-1091 (далі - договір №Х-1091), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язується протягом чинності цього договору поставити та передати у власність покупцеві товар (партію товару) в кількості і в строки згідно з умовами цього договору та додатків до нього, які є невід`ємною частиною цього договору, а покупець зобов`язується прийняти та своєчасно сплатити за товар згідно з умовами цього договору.
Повне найменування товару, одиниці виміру товару, ціна одиниці товару встановлюються у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2 договору).
Згідно з п. 4.5 договору моментом переходу права власності на товар є момент фактичного одержання товару покупцем та підписання уповноваженими представниками обох сторін товаро-супровідних документів, що підтверджують фактичну передачу товару від постачальника покупцеві. Датою поставки товару постачальником є фактична дата прийняття товару покупцем за видатковою накладною.
Сума договору складається із суми вартості партій товару, поставленого постачальником протягом строку дії цього договору, і визначається шляхом додавання вартості товару, вказаного у видаткових накладних, що були підписані уповноваженими представниками сторін протягом строку дії цього договору (п. 7.2 договору).
Відповідно до п. 9.2 договору поставки за порушення грошових зобов`язань за цим договором винна сторона сплачує постраждалій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період порушення винною стороною, від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожний день порушення виконання.
Договір набуває чинності з дати його укладання (підписання) та скріплення печатками і діє до 31.12.2018, а у частині невиконаних зобов`язань - до їх повного виконання (п. 12.1 договору).
На виконання умов договору №Х-1091 ТОВ «ЛВК-Мілк» поставило ТОВ «Левайс» товар на загальну суму 12 496,50 грн (видаткові накладні №44/10 від 14.10.2022 на суму 4 741,68 грн, №67/10 від 21.10.2022 на суму 3 277,93 грн, №94/10 від 28.10.2022 на суму 2 051,94 грн, №117/10 від 04.11.2022 на суму 2 424,95 грн; товарно-транспортні накладні №Р44/10 від 14.10.2022, №Р67/10 від 21.10.2022, №Р94/10 від 28.10.2022, №Р117/10 від 04.11.2022).
ТОВ «Левайс» товар оплатило частково на суму 3 045,68 грн, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість перед ТОВ «ЛВК-Мілк» у сумі 9 450,82 грн.

17.12.2024 за наслідками аукціону згідно з протоколом про проведення аукціону №BRD001-UA-20241108-15846 від 19.11.2024 з реалізації майна банкрута ТОВ «ЛВК-Мілк» ТОВ «ЛВК-Мілк» (первісний кредитор) та ТОВ «Дебет» (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого первісний кредитор відступив новому кредитору право дебіторської заборгованості на суму 526 358,84 грн в процедурі банкрутства ТОВ «ЛВК-Мілк», у зв`язку з чим новий кредитор став кредитором за основним зобов`язанням на всю суму заборгованості за основним зобов`язанням.
Згідно з п. 1.2 договору детальний обсяг права вимоги дебіторської заборгованості відображено у додатку №1 до договору (довідка про стан дебіторської заборгованості на 01.09.2024).
Відповідно до п. 1.3 та 1.4 договору новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржників виконання всіх зобов`язань за основним зобов`язанням, має право звертатися в досудовому, позасудовому та судовому порядку з вимогою виконання боржниками зазначеного в додатку грошового зобов`язання та інші права, які відповідно до законодавства України належать кредитору у зобов`язанні за основним зобов`язанням.
Первісний кредитор засвідчив, що новий кредитор здійснив повну оплату за право дебіторської заборгованості на суму 526 358,84 грн (п. 2.1 договору).
За умовами п. 5.1 цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.
17.12.2024 ТОВ «ЛВК-Мілк» та ТОВ «Дебет» підписали акт про придбання майна на аукціоні №BRD001-UA-20241108-15846 по лоту №1, який відбувся 19.11.2024.
Довідка про стан дебіторської заборгованості ТОВ «ЛВК-Мілк» на 01.09.2024 (додаток 1 до договору про відступлення права вимоги від 17.12.2024) свідчить, що заборгованість ТОВ «Левайс» утворилась 04.11.2022 та становить 9 450,82 грн.
07.01.2025 ТОВ «Дебет» направило ТОВ «Левайс» повідомлення про відступлення права вимоги, в якому просило сплатити заборгованість за договором поставки № Х-1091 від 01.03.2018 у розмірі 9 450,82 грн.
Оскільки ТОВ «Левайс» у добровільному порядку 9 450,82 грн за договором поставки №Х-1091 від 01.03.2018 не сплатило, ТОВ «Дебет» звернулося з позовом у справі, що розглядається.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. 
У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб.
Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.
Статтею 511 ЦК України встановлено, що зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.
Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Воно відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. 
Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Колегія суддів відзначає, що наведені правила є універсальними.
Водночас апеляційний суд бере до уваги і те, що згідно з ч. 2ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:
1) договори та інші правочини;
2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;
3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;
4) інші юридичні факти.
А ч. 5. Цієї ж статті ЦК України визначає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Суд встановив, що ТОВ «Дебет» за договором відступлення права вимоги набуло право дебіторської заборгованості на суму 526 358,84 грн в процедурі банкрутства ТОВ "ЛВК-Мілк", у зв`язку з чим новий кредитор став кредитором за основним зобов`язанням на всю суму заборгованості за основним зобов`язанням. За цим договором ТОВ «Дебет» одержало право замість первісного кредитора вимагати від боржників виконання всіх зобов`язань.
Зокрема, ТОВ «Дебет» набуло право вимоги до ТОВ «Левайс» за договором №Х-1091, який за своєю правовою природою є договором поставки.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).
Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що реалізація заборгованості ТОВ «Левайс» перед ТОВ «ЛВК-Мілк» відбулася у процедурі банкрутства ТОВ «ЛВК-Мілк» у справі №911/1156/23, провадження у якій було відкрито ухвалою Господарського суду Київської області від 11.05.2023 (відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/ є відкритими згідно із Законом України «Про доступ до судових рішень»). Офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «ЛВК-Мілк» було здійснено 11.05.2023. 12.03.2024 постановою суду визнано ТОВ «ЛВК-Мілк» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою суду від 16.09.2025 затверджено звіт ліквідатора Демчана О.І.; юридичну особу банкрута ТОВ «ЛВК-Мілк» ліквідовано; зобов`язано державного реєстратора провести державну реєстрацію припинення юридичної особи ТОВ «ЛВК-Мілк» та виключити відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Кодексом строк або були відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню; повноваження ліквідатора ТОВ «ЛВК-Мілк» арбітражного керуючого Демчана О.І. припинено; закрито провадження у справі про банкрутство №911/1156/23.
За приписами ч.1 ст. 45 КУзПБ конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Водночас відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Касаційного господарського суду від 14.06.2023 у справі №904/5743/20, норми Кодексу не містять заборони кредитору заявляти конкурсні вимоги до боржника у ліквідаційній процедурі.
Офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «ЛВК-Мілк» здійснено 11.05.2023, номер публікації 70596.
Отже, граничним строком для подання відповідних заяв було 11.06.2023 (включно).
Змістом ч. 6 ст. 45 Кодексу визначено, що вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, розглядаються господарським судом у порядку черговості їх отримання у судовому засіданні, яке проводиться після попереднього засідання господарського суду.
Зміст судових рішень у справі №911/1156/23 свідчить, що ТОВ «Левайс» не подавало заяв до ТОВ «ЛВК-Мілк» у процедурі банкрутства. Водночас усі вимоги ТОВ «Левайс» до ТОВ «ЛВК-Мілк», які не були заявлені в установлений КУзПБ строк, вважаються погашеними.
Наявні у матеріалах справи, що розглядається, докази свідчать, що станом на дату аукціону, за наслідками якого був укладений договір про відступлення права вимоги, ТОВ «Левайс» неналежним чином виконало взяті на себе зобов`язання за договором поставки в частині здійснення розрахунків за отриманий товар. 
За умовами договору поставки, зокрема розділу 8 «Порядок розрахунків», обов`язок ТОВ «Левайс» оплатити товар настав, оскільки відповідач як не надав до матеріалів справи жодних доказів, які свідчили би про не реалізацію отриманого товару кінцевому споживачу або третім особам, так і не надав жодних заперечень по суті позовних вимог.
Також у матеріалах справи відсутні докази погодження сторонами конкретного строку оплати поставленого товару, у зв`язку з чим строк виконання відповідного грошового зобов`язання за договором визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК України.
Отже, за умовами договору про відступлення права вимоги ТОВ «Дебет» набуло від первісного кредитора (ТОВ «ЛВК-Мілк») право вимоги до ТОВ «Левайс» за договором поставки.
З огляду на відсутність доказів погашення заборгованості або факту оплати за договором поставки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога ТОВ «Дебет» до ТОВ «Левайс» про стягнення 9 450,82 грн основного боргу є обґрунтованою, підтверджується матеріалами справи, не спростована відповідачем, а тому підлягає задоволенню.
ТОВ «Дебет» нарахувало та заявило до стягнення з ТОВ «Левайс» 9 595,21 грн пені, 2 507,58 грн інфляційних втрат та 814,07 грн 3% річних.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Згідно з п. 9.2 договору поставки за порушення грошових зобов`язань за цим договором винна сторона сплачує постраждалій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період порушення винною стороною, від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожний день порушення виконання.
ТОВ «Дебет» заявило до стягнення з ТОВ «Левайс» 9 595,21 грн пені, нарахованої за період 05.11.2022-18.09.2025.
У постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої ст. 232 ГК України.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою ст. 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором.
Інше тлумачення (розуміння) наведеного формулювання (ототожнення його зі строком нарахування) фактично унеможливлює застосування положень частини шостої ст. 232 ГК України щодо шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, оскільки на практиці сторони під час визначення в умовах договору відповідальності у вигляді пені майже завжди використовують формулювання щодо її нарахування "за кожен день прострочення", тим самим відтворюють визначення пені, закріплене в частині третій ст. 549 ЦК України.
Колегія суддів здійснила розрахунок пені за період 05.11.2022-04.05.2023, тобто за шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане, та встановила, що обґрунтованою є вимога ТОВ «Дебет» про стягнення з ТОВ «Левайс» 2 343,29 грн пені. У решті вимога ТОВ «Дебет» до ТОВ «Левайс» про стягнення пені задоволенню не підлягає як необґрунтована.
Щодо вимог про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Перевіривши наданий ТОВ «Дебет» та здійснений місцевим судом розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, колегія суддів вважає його обґрунтованим та арифметично вірним, до стягнення з ТОВ «Левайс» підлягають 2 507,58 грн інфляційних нарахувань та 814,07 грн 3% річних.

Щодо зазначення судом першої інстанції в рішенні про нарахування 3% річних до моменту виконання рішення суду апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства визначено обов`язковість судового рішення.
За ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що для цілей ст. 6 Конвенції про захист прав людини і осоновоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (див. mutatis mutandis рішення від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції", рішення від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України").
Юридичною гарантією виконання рішення суду слугує впровадження ефективних та дієвих засобів впливу на забезпечення реалізованості рішення суду, яка є одним із наслідків набрання ним законної сили.
З 01.01.2019 в господарському / цивільному процесуальних кодексах введено в дію механізм нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду, розкритий у положеннях ч. 10 ст. 238 ГПК України, ч. 10-11 ст. 256 ЦПК України, якими визначено: суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування (абз. 1 ч. 10 ст. 238 ГПК України, ч. 10 ст. 265 ЦПК України); остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу (VII цього Кодексу) (абз. 2 ч. 10 ст. 238 ГПК України, ч. 11 ст. 265 ЦПК України). 
Частині 10 ст. 238 ГПК України, ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України кореспондують норми ч. 11, 12 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», якими конкретизується порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за механізмом (формулою) визначеним у цьому рішенні суду. Зокрема, визначено: якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі; до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.
Системний аналіз наведених норм свідчить, що положення, зокрема, ч. 10 ст. 238 ГПК України закріплюють механізм, який позбавляє кредитора необхідності звернення до суду з позовом щодо нарахування та стягнення, зокрема, відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як був розглянутий по суті і задоволений його позов про стягнення боргу, відсотків за невиконання того самого зобов`язання між тими ж сторонами.
Застосування ч. 10 ст. 238 ГПК України полягає у продовженні нарахування відсотків поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті позовних вимог. Вони застосовуються лише в тих випадках, коли суд, розглянувши спір по суті, ухвалив рішення про застосування відсотків.
Тобто можливість нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог у рішенні суду).
Якщо суд не застосував відсотки в рішенні, то не може бути і зазначено про їх нарахування до моменту виконання рішення.
І навпаки - якщо суд їх застосує, то у рішенні може зазначатися про нарахування відсотків до моменту виконання рішення.
Суд зауважує, що нарахування відсотків у порядку ч. 10 ст. 238 ГПК України ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення позову судом за результатом розгляду справи та які зазначені в мотивувальній частині судового рішення.
Положення наведених норм можуть застосовуватись для донарахування будь-яких відсотків, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора. Якщо законодавством чи договором встановлені обмеження нарахування відсотків, про ці обмеження суд повинен зазначити в рішенні, яким встановлено донарахування відсотків. 
За своєю природою відсотки, зазначені в ч. 10 ст. 238 ГПК України, є заходами відповідальності, що застосовані судом за порушення боржником виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені норми не визначають якоїсь іншої чи особливої правової природи відсотків, про нарахування яких суд може зазначити у рішенні про стягнення до моменту його виконання.
Стягнення процентів річних, правове регулювання яких визначено ч. 2 ст. 625 ЦК України, охоплюються положенням наведених норм. Підтвердженням цього висновку додатково свідчить сам зміст ч. 2 ст. 625 ЦК України, в якій прямо зазначено, що проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Суд враховує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Нарахування на суму боргу 3% річних (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) відбувається незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. 
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу, що відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу "якості закону". У разі коли законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 06.12.2007 у справі "Воловік проти України"). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28.09.1999 у справі "Озтюрк проти Туреччини").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Судові витрати.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В : 
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Левайс» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі №910/11725/25 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі №910/11725/25 змінити, виклавши його п. 1, 2 в такій редакції:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Левайс» (03057, м. Київ, вул. Вадима Гетьмана, буд. № 6 /літери Б,Б'/, код 41201250) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дебет" (03124, м. Київ, б. Гавела Вацлава, буд. 4, код 45320950) 9 450,82 грн основного боргу, 2 343,29 грн пені, 2 507,58 грн інфляційних втрат, 814,07 грн 3% річних, 1 637,02 грн витрат зі сплати судового збору.
У задоволенні решти вимог відмовити.

3. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 у справі №910/11725/25 залишити без змін.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет» (03124, м. Київ, б. Гавела Вацлава, буд. 4, код 45320950) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Левайс» (03057, м. Київ, вул. Вадима Гетьмана, буд. № 6 /літери Б, Б'/, код 41201250) 1 237,91 грн судового збору за подання апеляційної скарги. 

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

6. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287- 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

Головуючий суддя О.О. Євсіков 

Судді В.А. Корсак

І.П. Ходаківська