П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026року м. Київ

Справа №755/12688/22
Апеляційне провадження №22-ц/824/3217/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Коваленко І.В. 26 червня 2025 року в м. Київ, повний текст рішення складений 08 вересня 2025 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на окрему ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Коваленко І.В. 26 червня 2025 року в м. Київ, повний текст ухвали складений 08 вересня 2025 року, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження дитини, 

В С Т А Н О В И В

У грудні 2022 року до Дніпровського районного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 із заявою в порядку окремого провадження за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження дитини, відповідно до якої просила суд:
встановити факт народження дитини чоловічої статі ОСОБА_3 , що відбувся ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Москва (Російська Федерація), матір`ю якого є ОСОБА_1 (паспорт громадянки України серії НОМЕР_1 , виданий Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області 19.09.2006, РНОКПП: НОМЕР_2 ) та батьком якого є громадянин України ОСОБА_2 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області 24.03.2005, РНОКПП: НОМЕР_4 ).
Обґрунтовуючи свою заяву, заявник посилалась на те, що у березні 2015 року, з метою прийняття участі у клінічному дослідженні, заявниця разом з ОСОБА_2 переїхала до м. Москва (РФ), де вони перебували на підставі посвідок на тимчасове проживання. 14 жовтня 2015 року між нею та громадянином України ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у Таганському відділі РАЦС Управління РАЦС м. Москви (РФ). 17 серпня 2021 року у міській клінічній лікарні ім. О. К. Єрамішанцева (м. Москва) у подружжя народилась спільна дитина, про що було видано медичне свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 . Проте оригінал медичного свідоцтва про народження дитини заявник втратила, його відновлення не виявилось можливим. 
У зв`язку з повномасштабним нападом Росії на Україну, заявник та ОСОБА_2 змушені були виїхати до Вірменії, а надалі до Грузії. Але оскільки у дитини відсутнє свідоцтво про народження, перетин кордону разом із нею наразі є неможливим, а тому дитина залишилась у м. Москва, де про неї зараз піклується його бабуся ОСОБА_4 . 
У жовтні 2022 року заявниця переїхала до м. Києва та наразі проживає у Дніпровському районі, на підтвердження чого надала довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. З метою відновлення родини та спільного проживання з дитиною заявник звернулась з вказаною заявою.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року цивільну справу було передано на розгляд до Селидівського міського суду Донецької області. /т.1 а.с.123-125/
Постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року скасовано, а цивільну справу - направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. /т.1 а.с.163-165/
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду з тих підстав, що заявниця не скористалась своїм правом у встановленому законом порядку одержати або відновити втрачене медичне свідоцтво про народження дитини, яке посвідчує факт, що має юридичне значення, а в разі ж отримання відмови у видачі дублікату медичне свідоцтво про народження дитини вбачається спір про право, а тому, дані вимоги не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, відповідно, такий спір належить вирішувати у порядку позовного провадження. /т.1 а.с.194-196/
Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. /т.1 а.с.234-238/
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав систематичної неявки заявника в судове засідання. /т.2 а.с.171-174/
Постановою Київського апеляційного суду від 17 березня 2025 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. /т.2 а.с.215-217/

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження дитини - відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту народження дитини у м. Москва є передчасним, оскільки наразі відсутні докази позасудового способу одержати чи відновити документ, який посвідчує факт народження дитини, а саме: - разом із заявою про встановлення факту ОСОБА_1 не подала докази на підтвердження того, що до її пред`явлення, вона (або її уповноважений представник) в офіційному порядку зверталась до міської клінічної лікарні ім. О. К. Єрамішанцева (м. Москва) за одержанням документа - медичного свідоцтва про народження (форма № 103/о), який посвідчував би такий факт, однак їй в цьому було письмово відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану, неможливість повторної видачі тощо).
Також суд першої інстанції вказав на те, що з матеріалів справи вбачається можливість звернення до відповідних органів за місцем народження, а саме консульств та посольств, а також на території Грузії та Вірменії, оскільки вказані країни перебувають у повноцінних дипломатичних відносинах з РФ. Постійне перебування (проживання) зі слів ОСОБА_1 , в Грузії не створює перешкод, щодо звернення до відповідних представницьких органів РФ з письмовими запитами. Адже згідно до проставлених відміток щодо перетинів кордонів, громадянка України ОСОБА_1 , неодноразово, зокрема протягом 2022 року, перетинала кордони Грузії, Вірменії та Польщі.
З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з визначених заявником підстав для звернення до суду з даною заявою в порядку окремого провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини, задоволенню не підлягає.

Окремою ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року суд довів до відома керівника Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та Національної сервісної служби про виявлені порушення у справі під час розгляду справи №755/126888/22, для проведення перевірки обставин, викладених у мотивувальній частині ухвали суду для відповідного реагування, в межах їх компетенції. 
Окрема ухвала мотивована тим, що судом було встановлено, що органи виконавчої влади, на які покладено обов`язок щодо перевірки достовірності відомостей про внутрішньо переміщених осіб; проведення щомісячної верифікації інформації щодо внутрішньо переміщених осіб про перебування їх за кордоном не менше ніж 90 календарних днів підряд не в достатній мірі виконують покладені на них обов`язки.
Отже, своєю бездіяльністю, яка виразилась у відсутності з боку Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та Національної соціальної сервісної служби України своєчасної перевірки достовірності відомостей про внутрішньо переміщену особу ОСОБА_1 , шляхом відвідування місця її перебування за адресою: АДРЕСА_1 , суд вбачав невиконання органами виконавчої влади та місцевого самоврядування прямих обов`язків, покладених на них Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Положенням про Нацсоцслужбу.
З урахуванням викладеного, суд прийшов висновку, що дані факти свідчать про невиконання посадовими особами Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та Національної соціальної сервісної служби України вимог статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підпункту 16 пункту 4 Положення про Національну соціальну сервісну службу України, відповідно до яких на них покладені відповідні безпосередні обов`язки, що в даному випадку підлягає усуненню у відповідності до вимог діючого законодавства України. 

Не погодилася із зазначеним рішенням суду та окремою ухвалою ОСОБА_1 , нею подано апеляційні скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду мотивована тим, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, а також таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Заявник вказує на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивоване, зокрема, тим, що не було надано до суду доказів державної реєстрації шлюбу із батьком дитини, ОСОБА_2 у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. Натомість, вказаний шлюб є дійсним на території України навіть за відсутності факту його державної реєстрації, в силу положень ч.1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право». Крім того, свідоцтво про шлюб між заявником та її чоловіком видане 14 жовтня 2015 року, а дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року в редакції Протоколу до неї 1997 року було зупинено Законом України № 2783-IX від 01 грудня 2022 року, тому це свідоцтво приймається на території України без спеціального засвідчення.
У свою чергу, згідно з ч.1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Відтак, суд першої інстанції мав встановити факт того, що батьками дитини є заявник та її чоловік ОСОБА_2 на підставі поданого до суду першої інстанції свідоцтва про шлюб, натомість суд першої інстанції цей факт не визнав, чим неправильно застосував норми ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», постанови Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» та норми ст. 122 СК України.
Заявник також вказує на те, що суд першої інстанції не врахував показання свідків, допитаних у судом першої інстанції. А саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили факт звернення заявника до Державної бюджетної установи охорони здоров`я «Міська клінічна лікарня ім. О.К. Єрамішанцева» для одержання дублікату медичного свідоцтва про народження дитини та факт відмови у видачі такого дублікату. При цьому, приписи ЦПК України не обмежують можливість доведення причин неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують факт, який підлягає встановленню, поданням виключно письмових доказів та не забороняють підтвердження цього факту показаннями свідків. Таким чином під час розгляду справи у суді першої інстанції, заявник довела факт неможливості одержати дублікат медичного свідоцтва про народження дитини показаннями свідків.
З приводу посилань суду першої інстанції на необхідність письмового звернення заявника та отримання відповіді з будь-якого посольства рф про відсутність проведеної державної реєстрації народження дитини, як громадянина російської федерації, заявник наголошує на тому, що ані вона, ані батько дитини, ані дитина, не є громадянами рф, відтак вони не мають права звертатися до дипломатичних та консульських установ рф для отримання будь-яких послуг та інформації, оскільки таким правом наділені виключно громадяни рф.
Заявник вказує на те, що нею було надано до суду першої інстанції на підтвердження факту народження: фотокопію втраченого медичного свідоцтва про народження дитини; численну медичну документацію, в тому числі і з пологового будинку (Виписки з медичної карти стаціонарного хворого, видані Державною бюджетною установою охорони здоров`я «Міська клінічна лікарня ім. О.К. Єрамішанцева») у якій чітко вказано дату, час та місце народження дитини, стать дитини; фотографії допитаних у цій справі свідків із дитиною та показання цих свідків, що підтверджують факт народження; інші докази, в тому числі, суду першої інстанції навіть було запропоновано оглянути ідентифікаційний браслет новонародженого, що належав дитині. Натомість, зазначені докази, які достеменно підтверджують факт народження, суд першої інстанції не врахував, внаслідок чого неправомірно відмовив у встановленні факту народження дитини за відсутності для цього жодних, навіть формальних, підстав.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про встановлення факту народження дитини.

Апеляційна скарга на окрему ухвалу суду мотивована тим, що підстави для відкликання виданої заявниці довідки про взяття заявниці на облік в якості внутрішньо переміщеної особи, визначені п.п. 1-4 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» відсутні. Наявність жодної підстави не підтверджена матеріалами справи та жодна підстава не була встановлена під час розгляду справи. У свою чергу, тимчасовий виїзд заявниці за кордоном вже після отримання нею довідки ВПО для лікування тяжкої хвороби (розсіяний склероз) не свідчить про повідомлення заявницею недостовірних відомостей для її отримання. Заявниця також вказує на те, що вона жодних виплат та матеріальної допомоги, як ВПО від держави не отримує .
В матеріалах справи відсутні документи або інші докази, які б свідчили про нездійснення Національною соціальною сервісною службою України перевірки достовірності відомостей про заявницю, як про внутрішньо переміщену особу, і суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі навіть не вказав, які саме відомості про заявницю, як про внутрішньо переміщену особу, є недостовірними. В свою чергу, вона повідомила орган, який видав їй довідку ВПО виключно достовірні відомості та інформацію, жодних норм законодавства України про статус, права та обов`язки ВПО вона не порушила. 
Відтак, в оскаржуваній ухвалі не обґрунтовано встановлені судом першої інстанції порушення норм підпункту 16.п. 4 Положення про Національну соціальну сервісну службу України, не зазначено у чому полягало таке порушення та якими документами воно підтверджується, отже оскаржувана ухвала в цій частині є безпідставною. Беручи до уваги викладене, просить скасувати окрему ухвалу. 

Ухвалами Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року та призначено справу до розгляду. 

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року. Відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на окрему ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року та призначено справу до розгляду.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні представники заявника - ОСОБА_7 , ОСОБА_15 підтримали апеляційну з підстав викладених у ній та просили про її задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. А тому колегія суддів, керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе розглянути справу за відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка міста Шахтарськ Донецької області, є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України Серії НОМЕР_1 , виданим 19 вересня 2006 року Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області. /т.1 а.с.12-20/ 
Як вбачається із копії паспорта серії НОМЕР_3 , виданого 24 березня 2005 року Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець міста Донецьк, останній являється громадянином України. / т.1 а.с.22-30/
На підтвердження факту укладення шлюбу заявник надала до суду копію свідоцтва про укладення шлюбу Серії НОМЕР_6 із її перекладом на державну мову, з якої вбачається, що 14 жовтня 2015 року у м. Москва Російської Федерації між громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та громадянкою України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , укладено шлюб, про що 14 жовтня 2015 року Таганським відділом РАЦС Управління РАЦС м. Москва складено актовий запис про укладення шлюбу №2254. /т.1 а.с.36-37/
ОСОБА_2 були надані пояснення в письмовій формі, в яких він вказує, що 17 серпня 2021 року них з ОСОБА_1 у Міській клінічна лікарня ім. О.К.Єрамішанцева» (м. Москва) народилась дитина, проте одразу після пологів у його дружини почалось загострення хвороби, а тому вони не встигли оформити свідоцтво про народження дитини. /т.1 а.с.77-78/
ОСОБА_1 при зверненні до суду із заявою долучила копію медичного свідоцтва про народження серії 45А №1011184 від 17 серпня 2021 року, виданого державною бюджетною установою охорони здоров`я «Міська клінічна лікарня ім. О.К.Єрамішанцева» (м. Москва). /т.1 а.с.38-39/ В заяві вказано про відсутність оригіналу цього медичного свідоцтва, що пояснюється його втратою та неможливістю відновлення.
Також до заяви долучені світлини різних людей з дитиною віком до одного року. /т.1 а.с.42,51,59,60/
Матеріали справи містять медичну документацію за період 2014-2024 року, з якої вбачається встановлений заявнику діагноз розсіяний склероз і, зокрема, за 2021 рік наявні дані про консультації у медичному центрі «Винцера» у листопаді 2021 року. /т. 1 а.с.32-35,81-82, т.2 а.с.56-94,100-102,139 /
В матеріалах справи наявна копія виписки ДБУОЗ «МКЛ ім. О.К.Єрамішанцева ДОЗМ» (м. Москва) від 20 серпня 2021 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину та була виписана зі стаціонару 20 серпня 2021 року у задовільному стані. З копії вбачається наявність підпису лікаря-неонатолога, проте у графі для підпису завідувача відділення для новонароджених підпис відсутній, відсутній також підпис ОСОБА_1 , як особи що отримала епікриз, а також печатка установи. /т.2 а.с.103-113/ 
Також наявні дні про звернення ОСОБА_1 у вересні 2021 року до МБУОЗ № МКЛ ім. О.К.Єрамішанцева ДОЗМ (м. Москва) з приводу маститу, в анамнезі захворювання вказано: «Зі слів: Пологи 17.08.21 в п/б МКБ ім. О.К.Єрмашенцова. Мати-годувальниця. З копії вбачається наявність одного з двох передбачених підписів лікарів, відсутня і печатка установи /т.2 а.с.96-99/
Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в листі від 05 жовтня 2022 року №3326/21.4-87 щодо проведення державної реєстрації народження дитини ОСОБА_3 , народженої в м. Москва Російської Федерації, вказав, що підставою відмови слугувала відсутність: а) медичного висновку про народження, сформованого в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я відповідно до Порядку формування та видачі медичних висновків про народження в Реєстрі-медичних висновків електронної системи охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 18 вересня 2020 року № 2136, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30 вересня 2020 року за № 953/35236; б) медичного свідоцтва про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024.
Окрім того, відділ державної реєстрації актів цивільного стану роз`яснив заявниці, що для проведення державної реєстрації актів цивільного стану подаються заява, документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації. Якщо документ, який посвідчує особу одного з батьків, з поважних причин не може бути пред`явлений, то відомості про другого з батьків у даному випадку зазначаються на підставі свідоцтва про шлюб. /т.1 а.с.117-118/
ОСОБА_5 в заяві посвідченій нотаріально 26 жовтня 2022 року та при наданні пояснень в якості свідка в суді першої інстанції вказував, що із ОСОБА_1 він знайомий приблизно з 2007 року. Вона дружила з його пасинком ОСОБА_8 , а потім дружба перетворилась на любов. На той час вони всі проживали у м. Донецьку. 19 серпня 2015 року ОСОБА_2 з ОСОБА_1 та матір`ю ОСОБА_1 - ОСОБА_9 виїхали до м. Москви Російської Федерації, оскільки ОСОБА_1 захворіла на розсіяний склероз. У свою чергу, у зв`язку з окупацією Російською Федерацією м. Донецьк свідок зі своєю дружиною виїхав до м. Хмельницького. Свідку відомо, що у м. Москві ОСОБА_1 з ОСОБА_2 уклали шлюб та ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дитина. Свідок разом з дружиною - матір`ю ОСОБА_2 сів на потяг та 17 серпня 2021 прибув до Москви. Вперше свідок побачив онука 22 чи 23 серпня 2021 року, тобто у той день, коли його та матір забирали з пологового будинку до медичного центру «Віцера», переводили за станом здоров`я матері. Дитина була живо народженою, «збитенькою». Більше дитину він не бачив, проте йому відомо, що наразі дитина проживає у Москві з бабусею - матір`ю ОСОБА_1 . Сама ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виїхали до Грузії, де проживають по сьогоднішній день. /т.1 а.с.50/
ОСОБА_6 в заяві посвідченій нотаріально 26 жовтня 2022 року та при наданні пояснень в якості свідка в суді першої інстанції вказувала, що у липні 2021 року вона приїжджала до Москви, зупинялась у квартирі дітей. Свідку відомо, що по державній програмі невістку запросили до Москви на лікування від розсіяного склерозу. Разом з нею поїхав і син свідка - ОСОБА_2 . У Москві діти одружилися. За декілька днів до пологів своєї невістки ОСОБА_1 свідок приїхала до Москви зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , бо знали приблизну дату пологів. Вранці 17 серпня 2021 року їм зателефонував її син і повідомив про початок переймів. Вона з ОСОБА_5 , сином та матір`ю невістки сиділи в фойє пологового будинку та чекали. Згодом вийшов медичний працівник та повідомив про народження у ОСОБА_1 хлопчика. Дитину вона побачила особисто того ж дня в палаті пологового будинку. Дитина була жива та здорова. Невістка себе погано почувала. Хто саме забирав з пологового медичне свідоцтво про народження у ОСОБА_1 дитини, свідку невідомо. Востаннє свідок бачила дитину перед початком війни. /т.1 а.с.41/
ОСОБА_11 в заяві посвідченій нотаріально 27 жовтня 2022 року та при наданні пояснень в якості свідка в суді першої інстанції вказувала, що у жовтні 2021 року вона їхала з Києва на Харків через Москву. У Москві на вокзалі її зустрів ОСОБА_12 та повіз до себе додому. Там вона бачила ОСОБА_13 та їхню спільну дитину ОСОБА_14 . Також свідок вказала на те, що вона також була у Москві у червні 2021 року та бачила ОСОБА_1 вагітною. Свідок зазначила, що обізнана про хворобу ОСОБА_1 на розсіяний склероз, оскільки у Києві купувала для неї ліки та привозила їх до Москви.
Матеріли справи також містять письмові пояснення ОСОБА_4 від 26 жовтня 2022 року. /т.1 а.с.57-58/

В порядку визначеному ст.ст. 19, 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним .

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Положеннями ч.ч.3,4 ст. 49 ЦК України визначено що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтею 144 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану України. Невиконання цього обов`язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України.
Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків або за заявою, поданою в електронній формі.
Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них.
У разі смерті батьків або в разі якщо вони з інших причин не можуть зареєструвати народження дитини, державна реєстрація проводиться за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилася дитина чи в якому вона перебуває.
Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів.
Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження.
У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Порядок утворення медичної консультаційної комісії та положення про неї затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я.
Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини.
За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про міжнародне приватне право» до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом.
В порядку визначеному ст.23 Закону України «Про міжнародне приватне право» реєстрація актів цивільного стану громадян України, які проживають поза межами України, може здійснюватися в консульській установі або дипломатичному представництві України. При цьому застосовується право України.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Аналогічно регламентовано зазначене питання у пункті 7 глави 1 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, відповідно до якого документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року (далі - Конвенція 1993 року), укладеної Державами-членами Співдружності Незалежних Держав (зокрема, Україною і Російською Федерацією) та ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою та скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», відповідно до якого дію Конвенції зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постанові від 02 червня 2025 року у справі № 761/30219/23, звертав увагу на те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
У постанові від 08 січня 2026 року у справі № 274/8482/23 Верховний Суд вказав на те, що рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.
Правова оцінка документам, поданим заявником на підтвердження факту народження на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України, надається судом цивільної юрисдикції в сукупності з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України в порядку статті 317 ЦПК України, а не органами державної реєстрації актів цивільного стану. Саме рішення суду про встановлення такого факту є підставою для державної реєстрації народження та для внесення відомостей про батьків дитини відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 759/7001/22).
На підтвердження обставин народження дітей заявники надали суду лише фотознімки із зображенням малолітніх осіб. Водночас такі матеріали самі по собі не можуть визнаватися належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства, оскільки вони не підтверджують ані факту народження дітей саме ОСОБА_1 , ані походження дітей від ОСОБА_2 як їх батька. Будь-яких інших доказів, зокрема медичних документів, свідоцтв, письмових або речових доказів, які б у сукупності дозволяли встановити заявлений юридичний факт, заявники не надали суду.
Тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог.
Верховний Суд у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 361/2105/24 вказав на те, що 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», відповідно до якого дію Конвенції зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь.
Це означає, що дія Конвенції 1993 року, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих і посвідчених у Російській Федерації та Республіці Білорусь, незалежно від дати їх видачі, посвідчення.
Разом з тим, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 5 жовтня 1961 року в місті Гаазі (далі - Конвенція 1961 року). Відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» Конвенція набрала чинності для України з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з Російською Федерацією та Республікою Білорусь.
Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.
Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Таким чином, станом на день розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій свідоцтво про народження, видане на території Російської Федерації, не потребує будь-якої легалізації.
Подібний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 листопада 2023 року у справі № 202/4449/22, від 5 серпня 2024 року у справі № 643/8133/23 та від 4 серпня 2025 року у справі № 757/27745/24-ц.

Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (ч.2 ст. 78 ЦПК України)
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З наведених обставин справи вбачається, що заявник та заінтересована особа ОСОБА_2 мають громадянство України, проте з 2015 року не проживають на території України, дані про наявність у них іншого громадянства в матеріалах справи відсутні.
При звернені до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, заявник вказувала, що народження дитини відбулось ІНФОРМАЦІЯ_1 на території РФ, де вона та її чоловік  ОСОБА_2 тимчасово проживали. Заявник вказувала, що їй було видано медичне свідоцтво про народження дитини, проте оригінал був втрачений, оскільки одразу після народження дитини стан її здоров`я погіршився, наявна лише копія, що унеможливило здійснення реєстрації народження дитини. У зв`язку з повномасштабним нападом Росії на Україну у 2022 році, вона та ОСОБА_2 змушені були виїхати до Вірменії, а надалі до Грузії, однак відсутність у дитини свідоцтва про народження унеможливила перетин кордонів з нею, а тому дитина залишилась у м. Москва, де про неї піклується бабуся (мати заявника) ОСОБА_4 .
З наданої заявником медичної документації вбачається, що дійсно заявнику встановлений діагноз розсіяний склероз з 2014 року. Проте дані про погіршення її стану здоров`я в серпні 2021 року відсутні, в листопаді мали місце звернення за консультацією до профільних лікарів. 
Крім того право на реєстрацію народження дитини має не лише мати, а й батько. Пояснення представників заявника в судовому засіданні про причину невчинення таких дій батьком, як зайнятість на роботі та стан здоров`я дружини, колегія суддів вважає непереконливими. А отже твердження заявника про причини невчинення дій щодо реєстрації народження дитини одразу після її народження, слід визнати такими, що не знайшли свого підтвердження.
З обставин справи також вбачається, що підставою для відмови у здійснення державної реєстрації на території України стала відсутність оригіналу медичного свідоцтва. Вказана підстава визначена і судом першої інстанції при ухвалення рішення про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту народження дитини. При цьому суд першої інстанції вказав, що надавав можливість заявнику для письмового звернення до лікарні за одержанням медичного свідоцтва про народження (форма № 103/о) з письмовою відмовою лікарні із зазначенням причин відмови; письмового звернення заявниці та відповіді з будь-якого посольства про відсутність проведеної державної реєстрації народження дитини. Натомість, заявник жодних з перерахованих документів до суду не подала.
Доводи апеляційної скарги про те, що ні заявник ні заінтересована особа ОСОБА_2 не є громадянами РФ, а тому не повинні звертатись до консульських установ висновків суду не спростовують, оскільки заявник вказувала, що певний час вони проживали на території РФ, саме на території цієї країни народилась дитина, а тому вона вправі звертатись до компетентних органів цієї держави для отримання документів виданих на її території. 
Крім того у 2021 року заявник не була позбавлена можливості звернення до консульський установ України, в порядку визначеному ст. 23 Закону України «Про міжнародне право», проте такі дані в матеріалах справи відсутні.
В доводах апеляційної скарги заявник вказує, що обставини щодо відмови у видачі нового медичного свідоцтва про народження дитини або його дублікату медичною установою, в якій народилась дитина, підтверджуються показами свідків. Проте обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Такі обставини як неможливість одержання документів мають бути підтверджені даними компетентних органів, а тому покази свідків з таких питань не можуть вважатись належними і допустимими доказами.
Посилання заявника на наявність в матеріалах справи виписки з медичної карти стаціонарного хворого, видані ДБУОЗ «Міська клінічна лікарня ім. О.К. Єрамішанцева», у якій вказано про народження дитини, також не можу бути прийнято до уваги суду в якості підстави для встановлення відповідного факту, оскільки ці документи надані в копіях, засвідченим є лише їх переклад. До того ж цей документ, за відсутності інших даних, не є належним, допустимим та достатнім доказом для встановлення факту народження дитини. 
Таким чином суд першої інстанції вжив заходів для всебічного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, а також роз`яснив представнику заявника процесуальні права й обов`язки. Однак після виконання судом вимог частини четвертої статті 12 ЦПК України представник заявників не надав суду належних доказів на підтвердження обставин неможливості одержання медичного свідоцтва про народження дитини. Тому слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що заявником не доведена неможливість здійснення позасудового одержання чи відновлення документа, який посвідчує факт, що має юридичне значення, що вказує на відсутність правових підстав для встановлення такого факту в судовому порядку.
Показання свідків та фотографії дитини з різними людьми не можуть бути визначальними для того, щоб суд міг зробити обґрунтований висновок про дату і місце народження особи, про її батьків. В матеріалах справи відсутня документально підтверджена інформація про народження дитини, про місце знаходження дитини, стан здоров`я дитини, який підлягає особливому контролю у перші роки життя та інші дані про дитину.
Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги заявника про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що свідоцтво про шлюб, видане компетентними органами РФ, є дійсним лише за умови належного засвідчення (апостиль/консульська легалізація), проте такий висновок не вплинув на правильність вирішення справи по суті.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги заявника не спростовують висновки суду першої інстанції, судом першої інстанції не допущено порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, здійснено повне з`ясування обставин справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги заявника на постановлену судом першої інстанції окрему ухвалу, апеляційним судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

З наданих заявником довідки та копії паспорта громадянина України вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
При зверненні до суду заявником була надана копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 3004-5002213158 від 06 жовтня 2022 року, видана Управлінням соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, в якій місцем фактичного проживання/перебування визначено: АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.119/
Підставою для прийняття Дніпровським районним судом міста Києва заяви ОСОБА_1 до свого провадження та відкриття провадженні у справі були ті обставини, що ОСОБА_1 зареєстрована, як внутрішньо переміщена особа, місце перебування якої: АДРЕСА_1 , що відноситься до території Дніпровського району м. Києва, має право подавати заяву про встановлення факту, що має юридичне значення до Дніпровського районного суду м. Києва, за місцем її реєстрації та перебування.
Під час розгляду справи по суті судом встановлено, що починаючи з 2015 року, станом на 17 серпня 2021 року і до травня 2022 року ОСОБА_1 знаходилась на території РФ.
З наявної в матеріалах справи копії паспорту для виїзду за кордон НОМЕР_7 вбачається, що ОСОБА_1 06 лютого 2022 року отримала дозвіл на тимчасове проживання в РФ та була зареєстрована у м. Москва. 05-06 травня 2022 року ОСОБА_1 перетнула кордони Вірменії та Грузії. 04 жовтня 2022 року здійснила виліт з м. Тбілісі, а 08 жовтня 2022 року міститься відмітка про повернення до м. Тбілісі. /т.1 а.с.83-99/
В ході розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 приймала участь через представника, в судові засідання особисто не з`являлась, представником вказувалось на її перебування на території Грузії.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
У ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» наведено визначення, згідно з яким внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. 
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщена особа, серед іншого, зобов`язана:
1) дотримуватися Конституції та законів України, інших актів законодавства;
3) повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання.
4) у разі виявлення подання внутрішньо переміщеною особою завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки про взяття на облік відшкодувати фактичні витрати, понесені за рахунок державного та місцевих бюджетів у результаті реалізації прав, передбачених цим Законом.
Внутрішньо переміщена особа зобов`язана виконувати інші обов`язки, визначені Конституцією та законами України.
В порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для відкликання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа виїхала на постійне місце проживання за кордон (п. 4 ч.1 цієї статті).
Рішення про відкликання або визнання недійсною довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та доводиться до відома особи протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.
У разі наявності у внутрішньо переміщеної особи обґрунтованих причин для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів така особа звертається з відповідною письмовою заявою за місцем проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад. У такому разі строк відсутності внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання може бути збільшено до 90 днів.

Відповідно до ч.1, 5-8 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.
З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.
Окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 вказано, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду».
У постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 133/3232/18 Верховний Суд вказав на те, що тлумачення частини першої статті 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №438/610/14-ц вказала, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки у їхній діяльності під час вирішення спору.
Тобто, постановлення окремої ухвали є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 990/131/22).

Аналіз окремої ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року свідчить, що суд першої інстанції виявиш порушення норм чинного законодавства, звернув на це увагу компетентних органів. При постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив норми якого закону та нормативно-правового акту порушила заявник у справі та в чому полягало порушення. Доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовуються. Посилання на тимчасовий виїзд заявниці за кордон після отримання довідки не можуть бути прийняті до уваги суду, оскільки інших даних про перебування заявника на території України ніж у жовтні 2022 року, протягом кількох днів, матеріали справи не містять, як і відсутні дані про здійснення повідомлення про виїзд за кордон компетентних органів. Відсутність заявника також мала вплив на розгляд справи. А тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування окремої ухвали.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року - залишити без змін.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на окрему ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року - залишити без задоволення.
Окрему ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук