Справа № 465/6561/25 
Провадження 2/465/1027/26 

РІШЕННЯ
Іменем України
11.03.2026 року         м. Львів
Франківський районний суд м. Львова в складі:
головуючого судді Баран О.І.,
з участю секретаря судового засідання Щирби Ю.Ю.,

представника відповідача - адвоката Біллериса Ю.О. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку загального позовного провадження цивільну справу:
позивач за первісним позовом: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (код ЄДРПОУ: 35234236, місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корпус 28, зареєстрований у системі «Електронний суд»),
відповідач за первісним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ),
предмет первісного позову: стягнення заборгованості за кредитним договором,
предмет зустрічного позову: визнання частково недійсним договору про споживчий кредит,

в с т а н о в и в:
30 липня 2025 року представник позивача, адвокат Усенко М.І. (ордер серії ВС №1370094), через систему «Електронний суд» звернувся до Франківського районного суду міста Львова з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №4796727 від 24.11.2021 у розмірі 18 505,20 грн, що складається із:
- 3 880,00 грн простроченої заборгованості за сумою кредиту; 
- 13 465,20 грн простроченої заборгованості за сумою відсотків; 
- 1 160,00 грн простроченої заборгованості за комісією.
Також просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.
Предметом позовних вимог за зустрічним позовом є визнання недійсним пункту 2.3.1.2. договору про споживчий кредит №4796727 від 24.11.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал») та ОСОБА_1 .
Відповідно до частини сьомої статті 43 ЦПК України до позовної заяви надано докази надсилання таких матеріалів відповідачу з описом вкладення (а.с. 33).
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 04.08.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 01.09.2025 (а.с. 38-39).
Указана ухвала відповідачем отримана 22.08.2025 (а.с. 47).
Цього ж дня з електронної адреси « ІНФОРМАЦІЯ_2 » надійшло повідомлення без підпису щодо ненадходження копії позовної заяви (а.с. 43-44).
1 вересня 2025 року від відповідача на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. 27110/25) для можливості ознайомлення із нею. Цього ж дня відповідач ознайомився із матеріалами справи, про що особисто розписався (а.с. 48).
15 вересня 2025 року від представника відповідача, адвоката Працевитого Геннадія Олександровича (ордер АР №1264633 від 09.09.2025, виданий адвокатським бюро «ЮРКОНСАЛТ» Геннадія Працевитого»), надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 50-59).
Цього ж дня від адвоката Працевитого Геннадія Олександровича, в інтересах відповідача, надійшла зустрічна позовна заява (а.с. 60-69) та клопотання про витребування доказів у справі (а.с. 70-74).
29 вересня 2025 року представником позивача, адвокатом Усенком М.І. (вх.№ 30558/25) також подано клопотання про витребування доказів у справі (а.с. 76-78), додаткові пояснення (вх. 30561/25)(а.с. 79-92), заперечення щодо задоволення клопотання сторони відповідача про витребування доказів (вх.№ 30563/25) (а.с. 93-95), а також повідомлення-вимога про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 4796727 від 24.11.2021 (а.с. 96-99).
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 14.11.2025 відповідачу поновлено процесуальний строк для подання відзиву та зустрічного позову, зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи, підготовче судове засідання призначено на 11.12.2025. Відмовлено у задоволенні клопотань представників сторін про витребування доказів (а.с. 134-139).
28 листопада 2025 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву (а.с. 140-147).
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.12.2025 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду (а.с. 161-162).
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
Позиція позивача за первісним позовом
Позовна заява мотивована укладенням відповідачем із первинним кредитором указаного кредитного договору та отримання відповідних кредитних коштів у сумі 4 000,00 грн, із встановленням одноразової комісії за надання кредиту, строків повернення кредиту сплати відсотків за користування кредитними коштами та встановленням умови пролонгації строку кредитування. Однак, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, право вимоги за якою перейшло до позивача. 
Заперечення відповідача за первісним позовом
У відзиві відповідач, не заперечивши існування кредитних відносин із ТОВ «Міолан» за кредитним договором №4796727 від 24.11.2021 та отримання кредитних коштів у сумі 4 000,00 грн, із встановленням одноразової комісії за надання кредиту у розмірі 1 160,00 грн, відсотків за користування кредитними коштами (3% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом), із встановленням строку кредитування на 15 днів, вказав, що відповідачу продовжено нарахування процентів після спливу визначеного договором строку кредитування («починаючи з 10.12.2021 - 11.12.2021 та з 15.12.2021 - 10.02.2022»), а тому, замість 1 800,00 грн нараховано 13 465,20 грн простроченої заборгованості за сумою відсотків. 
Позичальник не звертався до кредитора з метою пролонгації строку кредитування, позивачем не надано доказів сплати комісії, з якою пов`язане продовження дії договору за ініціативою позичальника. Зокрема, вказав на те, що позивачем не надано первинних документів бухгалтерського обліку (платіжних доручень, виписок тощо), які б містили інформацію про сплату відповідачем грошових коштів у певній сумі та інформацію про призначення платежу, які б доводили бажання і спрямованість дій відповідача на продовження строку кредитування.
Вказав на незаконність нарахування комісії.
Крім цього, у відповідності до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, подав клопотання про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу до 2 000,00 грн.
Позиція позивача за зустрічним позовом
Обґрунтовуючи зустрічний позов, представник відповідача зазначив, що п. 2.3.1.2 Договору №4796727 прямо суперечить пункту 1.3. Договору, яким чітко обумовлено строк кредитування 15 днів, у зв`язку із чим право кредитора нараховувати відсотки за користування кредитом за умови відсутності доказів пролонгації строку кредиту за ініціативою позичальника - припиняється після спливу 15 денного строку. Спірний пункт порушує принцип свободи договору, у зв`язку із чим є недійсним. На думку сторони, кредитором передбачено заздалегідь незаконну умову, відповідно до якої строк кредитування буде продовжуватись як міра відповідальності боржника за неналежне виконання зобов`язання, що, в свою чергу, ставить споживача у невигідне становище.
У судове засідання, призначене на 11.03.2026 представник позивача не з`явився, у змісті позовної заяви, а пізніше у клопотаннях, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, просив про розгляд справи без його участі (а.с. 3, зворот, 41-42, 100-102, 144, 163-168).
Суд, з`ясувавши доводи на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, установив такі фактичні обставини справи, та відповідні до них правовідносини. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
24 листопада 2021 року відповідач з IP - адреси НОМЕР_2 заповнив на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» URL: https://miloan.ua/ Анкету-заяву на отримання кредитних коштів № 4796727 (а.с. 11 зворот-12).
Відповідно до указаного документа сума кредиту - 4 000,00 грн, строк кредиту - 15 днів з 24.11.2024, дата повернення кредиту - 09.12.2021, сума до повернення - 6 960,00 грн, комісія за надання кредиту - 1160,00 грн, нараховуються одноразово за ставкою 29,00 відсотків від суми кредиту за договором. Проценти за користування кредитом - 1800,00 грн нараховуються за ставкою 3,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (а.с. 11 зворот).
У анкеті-заяві на кредит № 4796727 від 24.11.2021 зазначено такі персональні дані клієнта: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , абонентський номер телефону: НОМЕР_3 , електронна пошта: « ІНФОРМАЦІЯ_2 », паспорт громадянина України: НОМЕР_4 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 , щомісячний дохід 18 000,00 грн (а.с. 11 зворот).
У процесі оформлення та розгляду заяви № 4796727 від 24.11.2021 сторони вчинили такі дії:
заповнення заяви 24.11.2021 року 02:21:47 - 02:21:57;
автоматична перевірка 24.11.2021 року 02:21:57 - 02:22:05;
перевірка у КБІ 24.11.2021 року 02:22:05 - 02:22:16;
скронинг 24.11.2021 року 02:22:16 - 02:22:17;
перевірка у КБІ 24.11.2021 року 02:22:17 - 02:23:07;
скронинг 24.11.2021 року 02:23:07 - 02:23:09;
підтвердження зміни умов 24.11.2021 року 02:23:09 - 02:23:32;
обробляється 24.11.2021 року 02:23:32 - 02:23:41; 
підписання договору 24.11.2021 року 02:23:41 - 02:24:47;
оброблено 24.11.2021 року 02:24:47 (а.с. 11 зворот).
24 листопада 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №4796727 (індивідуальна частина) (надалі - Договір) (а.с. 5-9).
Згідно з п. 1.1. Договору товариство зобов`язалось на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. Договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. Договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути товариству кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені Договором (а.с. 5). 
Відповідно до п. 1.2. Договору загальний розмір кредиту становить 4000,00 грн. (а.с. 5).
Пунктом п. 1.3. Договору встановлено, що кредит надається строком на 15 днів з 24.11.2021 (строк кредитування) (а.с. 5).
Відповідно до п. 1.4. Договору, термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 09.12.2021 (а.с. 5). 
Пунктом 1.5.1. Договору встановлено комісію за надання кредиту у розмірі 1160,00 грн, яка нараховується за ставкою 29,00 відсотків від суми кредиту одноразово (а.с. 5). 
Відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом становлять 1800,00 грн, які нараховуються за ставкою 3.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (а.с. 5).
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6. Договору) (а.с. 5).
Тип процентної ставки за цим Договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п. 2.2., 2.3. цього Договору (1.7. Договору).
Згідно з 2.2.1. Договору позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п 1.5.1-1.5.2. Договору, в термін (дату) вказаний в п. 1.4. У випадку якщо Позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п. 1.3 Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п. 1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 Договору, в сумі та на умовах визначених п.2.3 Договору (а.с. 5).
Нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3 Договору (п. 2.2.2. Договору) (а.с. 5).
Пунктом 2.2.3. Договору сторонами погоджено, що проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п.2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6. Договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає, що протягом первісного строку кредитування та/або в період пролонгації на пільгових умовах позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою встановленою п.1.6 та процентною ставкою визначеною п.1.5.2 Договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено Товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди Позичальника (а.с. 5 зворот).
Розділом 2.3 Договору урегульовано порядок пролонгації кредитування.
Продовження, вказаного в п.1.3. Договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах (п. 2.3.1. Договору).
Відповідно до п. 2.3.1.2. Договору передбачено пролонгацію на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів.
Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною у п. 1.6. Договору (а.с. 5 зворот).
Відтак, пролонгація на стандартних (базових) умовах за ставкою 5% передбачає продовження правомірного користування кредитними коштами до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Така пролонгація не передбачає вчинення активних дій з боку позичальника. Після досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів поведінка боржника щодо неповернення кредитних коштів стає неправомірною.
Суд звертає увагу на те, що доводи представника відповідача обмежуються тезами про те, що позивачем не надано доказів активних дій відповідача, спрямованих на продовження строку кредитування. Однак, представник відповідача не звертає увагу на те, що первинним кредитором чітко розмежовано пролонгацію на пільгових та стандартних (базових) умовах (п. 2.3.1. Договору). Відповідно до указаного розмежування активні дії позичальника пов`язані лише із прологнацією на пільгових умовах.
Так, відповідно до п.2.3.1.1 пролонгація на пільгових умовах передбачає, що позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодацем надана така можливість. Позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством (далі - Правила), що розміщені на веб-сайті Товариства miloan.ua за посиланням https://miloan.ua/s/documents і є невід`ємною частиною цього Договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування (3, 7 та 15 днів), а також максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту (3%, 5% та 10%) також передбачені цим пунктом Договору. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п.1.5.2 Договору. 
Відтак, суд виходить із необхідності розмежування понять та порядків прологнації на пільгових та стандартних (базових) умовах. 
Пунктом 2.3.2. Договору сторони домовились про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної(их) обставин(и) щодо якої(их) невідомо настане вона(и) чи ні, відповідно до ст. 212 ЦК України, і яка(і) полягає(ють) у:
а) здійснені платежу(ів) Позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно п.2.3.1.1 Договору та розділу 6 Правил:
б) продовженні користування кредитними коштами Позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п. 1.3, п.2.3.1.1, п.2.3.1.2. Договору.
Після настання визначених в пп. «б» п. 2.3.2. Договору обставин (продовженні користування кредитними коштами Позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п. 1.3, п.2.3.1.1, п.2.3.1.2. Договору), умови кредитного договору, зокрема строк кредитування, згідно п.1.3, термін (дата) повернення кредиту і сплати винагород (плати) визначений п. 1.4, змінюються пропорційно строку пролонгації.
Пунктом 2.4.1 Договору встановлено, що позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п. 1.4. Договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування.
Пунктом 2.4.2 Договору встановлено, що у випадку, якщо станом на дату закінчення строку кредитування (настання дати повернення кредиту) будуть існувати будь-які боргові зобов`язання позичальника за цим Договором, то така заборгованість повинна бути сплачена позичальником одночасно з поверненням кредиту в термін, передбачений п. 1.4. Договору або у дату завершення періоду пролонгацій. Якщо заборгованість не буде погашена після завершення строку кредитування, визначеного згідно з п. 1.3. та 2.3. цього Договору, виконання зобов`язань зі сплати платежів вважається простроченим позичальником та передбачає настання наслідків, обумовлених розділом 4, п. 3.2.5 Договору.
Відповідно до п. 3.2.6. Договору кредитодавець має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим Договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди Позичальника. У випадку, якщо після відступлення прав вимоги за цим Договором Кредитодавець отримає від Позичальника платіж (кошти) для погашення існуючої заборгованості за цим Договором, такий платіж (кошти) відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України Позичальнику не повертаються і зараховуються в рахунок виконання зобов`язань Позичальника за цим Договором.
Розділом 4 Договору встановлено відповідальність сторін та її види (стягнення пені - п. 4.1., або процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Відповідно до п. 4.2. Договору, у разі прострочення Позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгації та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нараховувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п. 1.6. Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової ставки), передбаченої п. 1.6 Договору. Обов`язок Позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги Кредитодавця. 
Відповідачу не здійснено нарахування процентів за п.4.2. Договору. 
Пунктом 4.3. Договору встановлено, що кредитодавець на свій розсуд може не застосовувати жодного виду відповідальності, передбаченого п.п. 4.1., 4.2. цього Договору, застосувати один із них або всі одночасно. Вимога(и) кредитодавця про сплату вказаних процентів та / або пені позичальником вважається здійсненою(ними), якщо заборгованість зі сплати процентів та/або пені відображена в особистому кабінеті позичальника чи іншим чином доведена до його відома (листування, повідомлення, тощо) (а.с. 7 зворот).
Відповідно до п. 6.1. Договору цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний зокрема через сайт кредитодавця та\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби (а.с. 8). 
Згідно п. 6.2. Договору розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього договору або інформація з посиланням на нього є пропозицію кредитодавця про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення кредитодавцю електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається кредитодавцем електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/ електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт кредитодавця, мобільний додаток, месенджери або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277 (вартість відправки SMS-повідомлення для позичальника визначено у правилах). Після укладення цей договір надається позичальнику шляхом розміщення в Особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд кредитодавця направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником кредитодавцю (а.с. 8). 
У п. 6.3. Договору сторонами погоджено, що приймаючи пропозицію кредитодавця про укладання цього договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) (копії додаються) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) кредитодавцем, що розміщені на сайті кредитодавця та є невід`ємною частиною цього договору (а.с. 8). 
Згідно п. 6.4. Договору укладення Кредитодавцем договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню Кредитодавцем ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки (а.с. 8 зворот).
Відповідно до довідки про ідентифікацію виданої ТОВ «МІЛОАН» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ідентифікований ТОВ «МІЛОАН» та акцептував договір №4796727 від 24.11.2021 шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором «J35252», відправленим на абонентський номер телефону: НОМЕР_3 , що свідчить про повне ознайомлення відповідача з умовами обчислення загальної вартості кредиту, реальною річною процентною ставкою за споживчим кредитом та графіком платежів за вказаним договором (а.с. 11).
Отож, з матеріалів справи випливає, що указаний Договір є електронним договором, а наявна в матеріалах справи копія є лише паперовою копією електронного договору.
До Договору додано Графік платежів за Договором (Додаток №1), відповідно до якого, в кінці строку кредитування, а саме 09.12.2021 позичальник повинен повернути суму процентів у розмірі 1800,00 грн, комісію в розмірі 1160,00 грн та тіло кредиту - 4 000,00 грн, що разом становить 6 960,00 грн (а.с. 9 зворот).
Також до Договору додано Паспорт споживчого кредиту №4796727 (Додаток № 2 до Договору) (а.с. 10).
ТОВ «Мілоан», за допомогою послуг ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс», 24.11.2021 перерахував кошти згідно з Договором №4796727 в сумі 4 000,00 грн на картковий рахунок № НОМЕР_5 , що підтверджується даними копії платіжного доручення №61792933, чим виконав свої зобов`язання за Договором (а.с. 12 зворот).
Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення за Договором, сформованих ТОВ «Мілоан», тобто первинним кредитором, відповідачу 24.11.2021 надано кредит у розмірі 4 000,00 грн та нараховано комісію за оформлення кредиту у розмірі 1 160,00 грн.
Із цих же відомостей вбачається, що упродовж періоду 25.11.2021 - 09.12.2021, що охоплює 15 днів, нарахування відсотків відповідачу здійснювалося за правилами, передбаченими п.1.5.2. Договору, тобто по 120,00 грн (3,00%) щоденно. 
В межах пільгового періоду кредитування відповідач кредит не повернув, а лише частково сплатив тіло кредиту 11.12.2021 (120,00 грн), а також частково проценти (336,00 грн) і комісію за пролонгацію (120,00 грн), як наслідок 60 днів (10.12.2021 - 11.12.2021 та 15.12.2021 - 10.02.2022), нарахування відсотків відповідачу здійснювалося за правилами, передбаченими п.1.6, п.2.3.1.2. Договору - 5% щоденно (2 дні по 200,00 грн і 58 днів по 194,00 грн) (а.с. 13). Упродовж трьох днів (12 - 14 грудня 2021 року) нарахування відсотків відповідачу здійснювалося за правилами, передбаченими п.1.6, п.2.3.1.1. Договору (3% від 3880,00 грн), із нарахуванням 349,20 грн.
23 лютого 2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги № 81-МЛ (а.с. 14 зворот-21). Відповідно до умов якого кредитор передає (відступає) Новому кредиторові за плату, а Новий кредитор приймає належні Кредиторові права грошової вимоги (Права Вимоги) до боржників за Кредитними договорами, вказаними у Реєстрі Боржників, укладеними між Кредитором і Боржниками (Портфель Заборгованості) (п. 1.1. Договору). Права Вимоги переходять до Нового Кредитора у день здійснення фінансування (оплати) на користь Кредитора у повному обсязі в сумі, вказаній в п. 7.1 цього Договору, після чого Новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості (п. 6.2.3 Договору). В якості компенсації за придбання (відступлення) прав вимоги, Новий кредитор протягом 5 (п`яти) робочих днів від дати підписання цього Договору сплачує кредиторові плату у розмірі 3475728,24 грн (п. 7.1 Договору) (а.с. 16, 16-зворот).
На підтвердження оплати за Договором відступлення прав вимоги № 81-МЛ від 23.02.2022 позивачем також додано копію платіжної інструкції від 23.02.2022 №66788 на суму 3475728,24 грн (а.с. 22 зворот).
Відповідно до акта прийому-передачі Реєстру боржників від 23.02.2022 до Договору відступлення прав вимоги № 81-МЛ від 23.02.2022, кредитор передав, а новий кредитор прийняв Реєстр боржників кредитора від 23.02.2022, кількістю 3718 (а.с. 22).
Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги № 81-МЛ від 23.02.2022, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набув права грошової вимоги до відповідача в розмірі 18 505,20 грн, з яких:
3 880,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 
13 465,20 грн - сума заборгованості за відсотками;
1 160,00 грн - сума заборгованості з комісії (а.с. 23).
Відповідно до розрахунку заборгованості відповідача перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» за Договором, станом на 23.06.2025 заборгованість становила 18 505,00 грн та складалась із:
- заборгованості за сумою кредиту - 3 880,00 грн;
- заборгованості за відсотками - 13 465,20 грн;
- заборгованості з комісії - 1 160,00 грн (а.с. 14).
Станом на день розгляду справи доказів належного виконання відповідачем зобов`язання за Договором не надано.
Оцінка судом
Щодо укладення між первинним кредитором та відповідачем кредитних договорів
Відповідно до приписів статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Передбачено статтею 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною другою статті 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, відтак акцептуючи пропозицію ТОВ «Мілоан» - ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором «J35252» у Договорі визнав та погодився на запропоновані кредитором умови користування та порядок надання грошових коштів.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону).
Згідно положень статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитні договори між відповідачем та первісним кредитором не було б укладено.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 року у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 року у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18.
На підставі вищенаведених правових норм, беручи до уваги те, що вказаний вище Договір підписаний відповідачем електронним підписом, наявність якого разом з підписом та електронним підписом первісних кредиторів підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх, є доведеним факт укладення між сторонами кредитного договору, та про те, що відповідач всі умови Договору цілком зрозумів та підтвердив те, що сторони Договору діяли свідомо, були вільні в його укладенні, вільні у виборі контрагента та умов Договору.
Оскільки вказаний Договір, який підписаний сторонами, є чинними, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, суд дійшов висновку про те, що між первісним кредитором та ОСОБА_1 як позичальником, виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами, що відповідачем не заперечується.
Щодо доведення факту переходу права вимоги до відповідача за укладеним договором
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. 
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №761/33403/17).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).
З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.
Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
На підтвердження переходу до позивача права вимоги за кредитним договором укладеним первісним кредитором з відповідачем позивач надав суду копії відповідних доказів, описаних вище, які є достатніми для доведення факту переходу до нього права вимоги за кредитним договором укладеним між відповідачем та первісним кредитором.
Відтак, позивачем доведено факт переходу до нього права вимоги за кредитним договором укладеним між відповідачем із первісним кредитором. Позивач є належним кредитором та отримав дійсне право вимоги за вказаним кредитним договором.
Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на нового кредитора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від нового кредитора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги кредитора справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора.
Тому наявність чи відсутність доказів повідомлення боржника про зміну кредитора у зобов`язанні не є підставою для відмови у задоволенні позову.
Щодо заявленої суми стягнень
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
На підставі статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти
Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Суд дійшов висновку, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов вказаного кредитного договору. Після підписання Договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки.
Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право -обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Так, умовами Договору, а саме п.п. 2.3.1 (2.3.1.1, 2.3.1.2) сторони передбачили порядок продовження строку кредиту та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Однак, суд не погоджується із доводами представника відповідача про нарахування процентів (10.12.2021 - 11.12.2021 та 15.12.2021 - 10.02.2022) після спливу строку кредитування. У Договорі нарахування процентів після спливу строку кредитування передбачено п. 4.2. Договору. Втім, відповідачу не здійснено нарахування процентів за п.4.2. Договору. 
Нарахування процентів упродовж періоду 10.12.2021 - 11.12.2021 та 15.12.2021 - 10.02.2022, що становить 60 днів, здійснено за п.1.6., п.2.3.1.2. Договору. Відповідач помилково ототожнив строк кредитування з пільговим періодом строку кредитування, стверджуючи про те, що позичальник не звертався до кредитора з метою пролонгації строку кредитування, позивачем не надано доказів сплати комісії, з якою пов`язане продовження дії договору за ініціативою позичальника. 
Як вбачається із матеріалів справи пільговий період кредитування відповідачу продовжено на три дні 12 - 14 грудня 2021 року, підставою для чого послужила оплата відповідача від 11.12.2021. Відповідач, визнавши факт оплати 11.12.2021, зайняв у доведенні позицію очікування, стверджуючи, що позивачем не надано первинних документів бухгалтерського обліку (платіжних доручень, виписок тощо), які б містили інформацію про сплату відповідачем грошових коштів у певній сумі та інформацію про призначення платежу, які б доводили бажання і спрямованість дій відповідача на продовження строку кредитування. 
За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак відповідач перекладає обов`язок доведення своїх заперечень на сторону позивача, що прямо суперечить змісту процитованої норми процесуального закону. Також суд звертає увагу на те, що упродовж продовженого пільгового періоду відповідачу нараховано лише 349,20 грн. Вказані обставини свідчать про те, що відповідач вчиняв конклюдентні дії, сплачуючи частково тіло кредиту, проценти та комісію за пролонгацію, внаслідок чого строк кредитування продовжено на пільгових умовах на три дні. 
Крім цього, продовження пільгового періоду жодним чином не вплинуло на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів.
Тому аргументи представника відповідача про відсутність доказів пролонгації строку кредитування за цим Договором є безпідставними, оскільки пролонгація на стандартних (базових) умовах здійснюється шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування на пільгових умовах.
За відсутності доказів повернення відповідачем кредитних коштів, одноразової комісії та обумовленої суми відсотків за користування кредитом до 09.12.2021, відбулося продовження користування кредитними коштами, що свідчить про пролонгацію строку кредитування на стандартних умовах, як передбачено п. 2.3.1.2 Договору. 
Відображення у реєстрі боржників початкового строку дії Договору, без урахування пролонгацій не спростовує наданого позивачем розрахунку та висновків суду.
Неправильне розуміння умов договору щодо строку кредитування не звільняє від обов`язку позичальника сплатити як тіло кредиту, так і нараховані відсотки. 
Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку чи іншої фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту і, відповідно, така умова про нарахування одноразової комісії за надання кредиту не є нікчемною. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 20.09.2024 у справі № 331/2974/23 (провадження № 61-7620св24).
Щодо вимоги про визнання недійсним п.2.3.1.2. Договору, представник відповідача за первісним позовом стверджує, що такий порушує принцип свободи договору, у зв`язку із чим є недійсним. На думку сторони, кредитором передбачено заздалегідь незаконну умову, відповідно до якої строк кредитування буде продовжуватись як міра відповідальності боржника за неналежне виконання зобов`язання, що, в свою чергу, ставить споживача у невигідне становище.
Суд не погоджується із наведеними доводами, оскільки відповідальність сторін унормована розділом 4 Договору «Відповідальність сторін» (п.4.1. - 4.5), окремі положення якого наведені вище.
Розмежування процентів, нарахованих у межах установленого кредитним договором строку кредитування та відповідальності позичальника, який прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом» здійснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16.
Тож аргументи про те, що нараховані проценти є відповідальністю за порушення зобов`язання не випливають із змісту конкретного Договору.
Вичерпавши ліміт автоматичної пролонгації (досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів), кредитодавець 10.02.2022 здійснив останнє нарахування процентів як плати за правомірне користування кредитом. Таким чином, сукупний строк правомірного користування кредитом за Договором остаточно завершився 10.02.2022.
Суд також виходить із підтвердження позичальника у п. 5.1. Договору про те, що:
- до укладення цього Договору ознайомився з наявними схемами кредитування, отримав у письмовій формі Паспорт споживчого кредиту, який є невід`ємною частиною цього Договору, з інформацією передбаченою ч.2, 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування»;
- до укладення Договору отримав проект цього кредитного Договору разом з додатками в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами (у т.ч. викладеними у п.6.3) Правилами, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього Договору.
- умови Договору йому зрозумілі та він підтверджує, що договір адаптовано до його потреб та фінансового стану;
- до укладення цього Договору отримав від Товариства інформацію, зазначену в Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та в Законі України «Про споживче кредитування»;
- інформація надана йому Товариством з дотриманням вимог законодавства та забезпечує правильне розуміння Позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання; тощо.
Відтак, перед укладенням кредитного договору позичальник отримав умови кредитування. Сторони Договір підписали, досягши згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їхнє волевиявлення відповідало внутрішній волі. Товариство надало позивачу документи, необхідні для укладення Договору.
За час дії кредитного Договору позичальник не скористався правами, передбаченими п.3.4. Договору щодо ініціювання внесення змін або доповнень до Договору, не відмовився від одержання кредиту та не відмовився від Договору, не розірвав та не припинив його в односторонньому порядку.
Представник відповідача за первісним позовом вказує про те, що спірний пункт Договору обмежує права споживача, порівняно із правами, встановленими Законом України «Про споживче кредитування». Проте, також не конкретизує наведеного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відповідач за первісним позовом отримав кредитні кошти та тривалий час користувався ними, чим підтвердив відсутність під час укладення Договору порушення його законних прав та інтересів. Він погодився на запропоновану вартість споживчого кредиту, одноразову комісію за надання кредиту, строк повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами та встановленими умовами пролонгації строку кредитування. Позивач був вільним у виборі фінансової установи для отримання кредиту та валюти кредитування. Його особистий підпис на кредитному договорі та визнання обставин отримання кредиту на споживчі цілі підтверджує вільне волевиявлення на вчинення правочину.
Під час судового розгляду позичальник не довів порушення своїх прав та законних інтересів, 
на відміну від позивача за первісним позовом, порушені права якого доведено і підлягають захисту.
Тому, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову у повному обсязі та відмову у задоволенні зустрічного позову.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд враховує, що ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
При зверненні до суду позивачем сплачено 2 422,40 грн судового збору, який підлягає стягненню з відповідача (а.с. 32) 
Стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Представник позивача просить суд стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пункт 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України визначає однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація принципу відшкодування судових витрат в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення стороною суми судових витрат на професійну правничу допомогу разом із першою заявою по суті спору, шляхом подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (ст. 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (ст. 141 ЦПК України).
Згідно із частинами 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
Частиною 3 ст.137 ЦПК України унормовано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до змісту додаткової постанови від 30.01.2025 у справі № 923/69/22 Верховний Суд наголосив на тому, що вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України (ч. 1 ст. 86 ГПК України), суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України (ст. 74 ГПК України) сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам ст. 76-80 ЦПК України.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітвал» надано суду Договір про надання правової (правничої) допомоги № 0605 від 06.05.2025, укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Апологет» в особі керуючого партнера Усенка М.І. та позивачем, Акт №2307 про надання послуг (правової (правничої) допомоги) від 23.06.2025, із детальним описом (а.с. 26-зворот - 28). 
Відповідно до Акта № 2307 від 23.06.2025 зазначено, що виконавцем надано, а клієнтом прийнято послуги, згідно з договору про надання правової (правничої) допомоги №0605 від 06.05.2025 відносно боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №4796727 на суму 7000,00 грн. Указану суму складають:
усна консультація клієнта, щодо перспектив та порядку стягнення заборгованості за кредитним договором - тривалістю 30 хв.;
ознайомлення з матеріалами кредитної справи - тривалістю 2 год.;
погодження правової позиції клієнта у справі - тривалістю 30 хв.;
складання позовної заяви, з урахуванням правової позиції клієнта - 3 год. 30 хв.
Відповідачем подано заперечення на клопотання про розподіл судових витрат у справі, вказавши на те, що заявлена сума не співмірна із предметом позовних вимог.
Судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), принципу «pactasuntservanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому уст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.10.2020 року у справі № 910/15191/19).
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, основні засади (принципи) цивільного судочинства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях: від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», заява № 72277/01 (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», заяви №№ 30675/06, 30785/06, 32818/06, 34468/06 та 49001/06 (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04 (пункт 268), від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», заява № 71660/11 (пункт 95), від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, заява N 66561/01 (аункт 88), зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, приписами статей 123 - 130 ГПК України, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).
Суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними.
Докази, які підтверджують оплату позивачем наданих адвокатом послуг не є визначальними для розгляду заяви представника позивача, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.04.2024 у справі № 756/6927/20, від 04.04.2024 у справі № 701/804/21, від 10.04.2024 у справі № 530/259/21, від 10.04.2024 у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони.
Верховний Суд також часто підкреслював необхідність детального аналізу та вивчення документів, поданих на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, з метою уникнення випадків її присудження за дублюючі одна одну послуги, які не мали впливу на хід розгляду справи та не потребували спеціальних професійних навиків (зокрема, постанова від 12.09.2018 у справі № 810/4749/15). 
Для включення всієї суми витрат на правову допомогу у відшкодування за рахунок відповідача, відповідно до положень статей 137, 141 ЦПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою. 
Як уже зазначено вище з посиланням на відповідні висновки суду касаційної інстанції, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час. 
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. 
Із урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22). 
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. 
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). 
Оцінюючи подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат в суді суд бере до уваги те, що такі складові надання професійної правової допомоги, визначені адвокатом, як: «надання усної консультації, щодо перспектив та порядку стягнення заборгованості за кредитним договором; ознайомлення з матеріалами кредитної справи; погодження правової позиції клієнта у справі» - охоплюються послугою із складання позовної заяви, з урахуванням правової позиції клієнта - 3 год. 30 хв. 
У додатковій постанові Верховного Суду від 17.01.2022 у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21), також викладено висновок про те, що зустріч із клієнтом та погодження заперечень на касаційну скаргу мають організаційний характер, є складовими підготовки відзиву на касаційну скаргу та за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окрема послуга, немає підтвердження, що клієнту разом з тим здійснювалося надання консультацій правового характеру, а тому такі витрати не підлягають компенсації.
Дослідивши надані представником позивача документи на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, критерії реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності та необхідності), складність справи, враховуючи ціну позову, значення справи для сторін, тривалість судового провадження, наявність численної усталеної практики, критерій розумності розміру судових витрат відносно конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надану професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України).
Тлумачення норм права, щодо розмежування порядку проголошення судового рішення (скороченого або повного) у разі явки учасників справи у судове засідання та складання повного судового рішення за відсутності учасників справи здійснено Верховним Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11. 
У зазначеній справі ним вказано про те, що для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм.
З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону та правові висновки, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 11.03.2026, є та дата, на яку було призначено розгляд справи, 11.03.2026, а датою складення повного тексту судового рішення 26.03.2026 (перший робочий день, після виходу судді із лікарняного).
На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, 

у х в а л и в:
1. Первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити.
2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за договором про споживчий кредит №4796727 від 24.11.2021 у розмірі 18 505,20 грн
3. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» 4 000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок судового збору. 
5. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» про визнання частково недійсним договору про споживчий кредит - відмовити.
5. Судові витрати з оплати судового збору віднести за рахунок держави.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 26.03.2026.

Суддя: Баран О.І.