ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
4 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 686/20498/13
провадження № 61-10492св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Петрова Є. В., Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2013 року, ухвалене у складі 
судді Приступи Д. І., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 червня 2024 року, ухвалену колегією у складі суддів Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У жовтні 2013 року Акціонерне товариство (далі - АТ) «УкрСиббанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову вказувало, що 14 січня 2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк (далі - АКІБ) «УкрСиббанк», правонаступником якого 
є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого 
кредиту № 11283418000, за умовами якого позичальник отримав кредит 
в сумі 200 000 доларів США під 12,9 % річних із кінцевим строком повернення 
до 13 січня 2020 року.
За умовами договору ОСОБА_1 зобов`язався погашати заборгованість за кредитом та проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у відповідності до «графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (додаток № 1 до договору), який є невід`ємною частиною договору.
Належне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним договором про надання споживчого кредиту забезпечено порукою ОСОБА_2 на підставі укладеного ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», договору поруки від 14 січня 2008 року № 172589.
Відповідачі не виконували належним чином зобов`язання за вказаними договорами, тому на 24 вересня 2013 року їх заборгованість перед банком складає 
3 272 957,10 грн, з яких 1 553 249,64 грн - заборгованість за кредитним договором, 1 444 483,05 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 90 454,69 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 184 769,76 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.
За таких обставин просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту 
в сумі 3 272 957,10 грн та по 3 441 грн - у відшкодування судових витрат.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 28 листопада 2013 року позов задоволено. 
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 14 січня 
2008 року № 11283418000 у розмірі 3 272 957,10 грн та по 3 441 грн з кожного у відшкодування судового збору.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що відповідачі не виконували зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту та договором поруки щодо повернення кредитних коштів, тому кредитор на підставі пункту 3.1.3 договору має право достроково вимагати повернення кредиту, процентів за його користування та пені.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 11 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а заочне рішення Хмельницького апеляційного суду від 11 червня 2024 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції відхилив посилання ОСОБА_2 про припинення поруки, зазначивши про дотримання позивачем шестимісячного строку пред`явлення вимог до поручителя, передбаченого частиною четвертою 
статті 559 ЦК України в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин. За висновком апеляційного суду, направлена ОСОБА_2 повідомлення-вимога від 14 листопада 2008 року про стягнення простроченої заборгованості за кредитом не спростовує висновок місцевого суду про додержання кредитором строку пред`явлення вимоги до поручителя.
Також апеляційний суд вважав помилковими посилання ОСОБА_2 про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності, зазначивши про пред`явлення позову в межах позовної давності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У липні 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 28 листопада 2013 року та постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 11 червня 2024 року в частині вирішення позовних вимог до нього і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами висновків Великої 
Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 13 червня 2018 року 
у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), в якій зазначено, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань з повернення грошових коштів поза межами цього строку. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним 
у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16.
На думку заявника суди не врахували, що:
- 18 листопада 2008 року банк надіслав поручителю повідомлення-вимогу 
від 14 листопада 2008 року № 1155 про дострокове повернення заборгованості, якою змінив кінцевий термін погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту;
- пунктом 2.2 договору поруки сторони погодили, що у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання поручителем на 10-тий робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом);
- у даній справі вимог про повне погашення заборгованості АТ «УкрСиббанк» надіслало поручителю 18 листопада 2008 року, тому останнім днем виконання такої вимоги є 1 грудня 2008 року; 
- звернення банку з позовом до поручителя 10 жовтня 2013 року про стягнення заборгованості відбулося поза межами строку пред`явлення вимоги до поручителя.
Також заявник вважає, що апеляційний суд помилково не застосував наслідки спливу позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості, оскільки, звернувшись до поручителя з повідомленням-вимогою про дострокове повернення заборгованості, банк змінив строк кредитування з 13 січня 2020 року 
на 17 грудня 2008 року. Тому позовна давність за вказаними вимогами спливла 
17 грудня 2011 року (для заборгованості за кредитом та процентами) і 17 грудня 2009 року (для пені), а звернення банку з цим позовом у жовтні 2013 року відбулося поза межами позовної давності.
Апеляційний суд не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування позовної давності, викладені у постанові від 29 червня 2021 року 
у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20), про те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.[…] Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

Позиція інших учасників справи
У березні 2025 року представник АТ «УкрСиббанк» - адвокат Ребрик А. М. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про безпідставність її доводів та правильність висновків судів першої і апеляційної інстанцій про існування правових підстав для задоволення позову, в тому числі і щодо вимог, пред`явлених до поручителя.
У квітні 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відповідь на відзив на касаційну скаргу, доводи якого аналогічні доводам касаційної скарги 
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 2 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої 
Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року зупинено виконання заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 28 листопада 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь 
АТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту 
від 14 січня 2008 року № 11283418000 в розмірі 3 272 957,10 грн до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами встановлено, що 14 січня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11283418000, за умовами якого позичальник отримав кошти в сумі 200 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом 12,9 % річних та з кінцевим строком його повернення 13 січня 2020 року.
Належне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним договором про надання споживчого кредиту забезпечено порукою ОСОБА_2 на підставі укладеного ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», договору поруки від 14 січня 2008 року № 172589.
Суди встановили, що банк 14 січня 2008 року виконав зобов`язання 
за договором про надання споживчого кредиту та надав ОСОБА_1 кредит 
в сумі 200 000 доларів США.
ОСОБА_1 не виконував належним чином зобов`язання за вказаним договором, тому його заборгованість на 24 вересня 2013 року склала 3 272 957,10 грн, з яких 1 553 249,64 грн - заборгованість за кредитним договором, 1 444 483,05 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 90 454,69 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 184 769,76 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.
З висновку судової почеркознавчої експертизи Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 30 квітня 
2024 року № 210/211/24-26 апеляційний суд встановив, що підписи від імені ОСОБА_2 у договорі поруки від 14 січня 2008 року № 172598, укладеному ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» (у графах «поручитель» та навпроти прізвища ОСОБА_2 ) виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. Підписи у вказаному договорі поруки (у графах «поручитель» та напроти прізвища ОСОБА_2 ) виконані ймовірно 
ОСОБА_2 .
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і доводи відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За
статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).
Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не вправі.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й у такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року 
у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 4-680цс19) зазначила: «Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати від поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15)».
Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.
Отже, порука - це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив призводить до припинення певного суб`єктивного права кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами
(частина перша статті 252 ЦК України).
Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
Сторони у договорі поруки не визначили строк її дії, тому до спірних правовідносин застосовуються положення частини четвертої статті 559 ЦК України.
Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.
Згідно з пунктом 2.2 договору поруки у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом).
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові
від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15 щодо застосування положення частини четвертої статті 559 ЦК України, наявні підстави для висновку, що під час вирішення справи про стягнення з поручителів заборгованості за кредитним договором суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.
Відповідно, істотним під час вирішення цього спору є питання, чи була чинною порука ОСОБА_2 на момент звернення позивача до суду з позовом до нього.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, ОСОБА_2 вказував про припинення поруки, оскільки 18 листопада 2008 року банк надіслав йому повідомлення-вимогу від 14 листопада 2008 року № 1155 про дострокове повернення заборгованості, якою змінив кінцевий термін погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Поручитель вважав, що на час звернення банку до суду з цим позовом його порука припинилася на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.
Суд апеляційної інстанції вважав безпідставними доводи апеляційної скарги про припинення поруки зазначивши, що у зв`язку з неналежним виконанням 
ОСОБА_1 зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і умов кредитного договору використав право вимагати дострокового повного виконання зобов`язань за кредитним договором у вересні 2013 року і в жовтні 2013 року подав цей позов до суду з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів за кредитним договором до позичальника та поручителя.
З вказаним висновком апеляційного суду погодитись не можна, виходячи з такого.
14 листопада 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого 
є АТ «УкрСиббанк», надіслав ОСОБА_2 повідомлення-вимогу № 1155, в якій зазначив про існування у позичальника за договором про надання споживчого кредиту № 11283418000 на 14 листопада 2008 року простроченої заборгованості у розмірі 205 029,53 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 198 581,56 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 29 серпня 2008 року до 10 листопада 2008 року 
у розмірі 6 373,75 доларів США та штрафних санкцій у розмірі 74,22 доларів США. У вказаній вимозі-повідомленні банк вимагав від поручителя виконання основного зобов`язання протягом 30 днів з моменту направлення повідомлення та зазначив, що наслідком непогашення заборгованості у повному обсязі у встановлений в цій вимозі строк, банк, зокрема, ініціюватиме стягнення заборгованості в судовому порядку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року 
у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) аналіз змісту статей 1054, 1050 і 559 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором (за яким позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним) змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту (при цьому договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється) то відповідний строк для пред`явлення вимоги як до боржника, так і до поручителя обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.
Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яка направляється позичальнику та/або поручителю, є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України). До поручителя ? протягом шести місяців, якщо закінчення строку поруки не встановлено самим договором (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, недотримання яких може мати ризик лише для кредитора про втрату в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд.
У справі, яка переглядається: 
- позичальник не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим 14 листопада 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого 
є АТ «УкрСиббанк», надіслав поручителю вимогу про сплату простроченої заборгованості та зазначив, у випадку невиконання цих вимог у тридцятиденний строк банк звернеться з позовом про дострокове стягнення заборгованості;
- за обставин цієї справи строк повернення кредиту відповідно до вимоги банку про дострокове повернення кредиту настав 15 грудня 2008 року, тобто 
на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту; 
- договором поруки від 14 січня 2008 року, укладеним АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 строк поруки не встановлений;
- банк відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, мав звернутись з позовом до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто до 15 червня 2009 року, а звернувся до суду у жовтні 2013 року, за межами шестимісячного строку чинності поруки. 
- тому порука ОСОБА_2 за договором про надання споживчого 
кредиту № 11283418000 є припиненою, а отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених банком до поручителя;
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині вирішення позовних вимог до поручителя, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, не надали належної оцінки обставинам зміни банком строку кредитування за договором про надання споживчого кредиту, що призвело до припинення поруки ОСОБА_2 , не врахували висновок Палати Верховного Суду щодо 
застосування частини четвертої статті 559 ЦК України у вказаній редакції Кодексу, викладений у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) (про неврахування якого зазначає заявник у касаційній скарзі), тому помилково солідарно стягнули з поручителя заборгованість за договором про надання споживчого кредиту. 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини перша - третя статті 412 ЦПК України).
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи судами встановлені повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині вирішення позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з поручителя на підставі статті 412 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Враховуючи висновок суду касаційної інстанції про відмову у задоволенні позову, пред`явленого до ОСОБА_2 , підлягають скасуванню оскаржувані судові рішення і в частині стягнення з нього судового збору.
В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не оскаржуються, тому касаційним судом не переглядаються.
З огляду на скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині вирішення позову АТ «УкрСиббанк» про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволення позову, касаційний суд не вирішує питання про поновлення виконання рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу, скасовує судові рішення в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 заборгованості і ухвалює в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, понесені ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги 
у розмірі 6 882 грн підлягають стягненню з АТ «УкрСиббанк».

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 28 листопада 2013 року та постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 11 червня 2024 року в частині вирішення позову Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості скасувати з ухваленням в цій частині нового судового рішення.
Відмовити Акціонерному товариству «УкрСиббанк» у задоволенні позову про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 .
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 28 листопада 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_2 у відшкодування судового збору 3 441 грн та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 червня 2024 року про залишення без змін в цій частині рішення суду першої інстанції скасувати.
Стягнути з Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 6 882 грн у відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська С. О. Карпенко Є. В. Петров В. В. Сердюк О. М. Ситнік