П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/5748/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Приходько О.Г. 
Суддя-доповідач - Драчук Т. О. 
20 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Драчук Т. О. 
суддів: Полотнянка Ю.П.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в березні 2025 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невидачі довідки про надання позивачу відстрочки з 08 лютого 2025 року до 09 травня 2025 року на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (надалі – Закон № 3543-XII) та незанесення відомостей про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період в день оформлення довідки до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Також, позивач просив зобов`язати відповідача видати довідку про надання позивачу відстрочки з 08 лютого 2025 року до 09 травня 2025 року на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII та занести відомості про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період в день оформлення довідки до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01.12.2025 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28 лютого 2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та прийняти рішення з урахуванням висновків суду у цій справі.
У решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою від 28 лютого 2025 року (вх. № 2315), у якій просив видати довідку про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на строк, визначений пунктом 60 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 (надалі – Порядок № 560) із занесенням відомостей про надання відстрочки до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів у день оформлення довідки.
До заяви позивач долучив: копію свого паспорта; копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) серії НОМЕР_1 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) серії НОМЕР_2 ; копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 ; копію заяви ОСОБА_5 від 10 лютого 2025 року про участь позивача в утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , який проживає з матір`ю, та добровільну сплату коштів (аліментів) на утримання сина; копію свідоцтва про народження ОСОБА_6 серії ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) НОМЕР_4 ; копію свідоцтва про шлюб позивача від 07 липня 2022 року; копію довідки Коростишівського відділу Державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області від 06 лютого 2025 року № 3257 щодо відсутності відкритих виконавчих проваджень про стягнення аліментів, а також щодо стягнення штрафів, заборгованості тощо позивача; копії квитанцій про переказ аліментів на 2-ох арк.
Листом від 28 лютого 20254 року № 5/1587 ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено позивача, що під час перевірки підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за пунктом 3 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII не встановлено утримання ОСОБА_2 серії ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), для чого запропоновано надати підтвердження утримання: нотаріально засвідчену заяву від ОСОБА_7 про утримання позивачем спільної доньки.
Вважаючи безпідставними вимоги відповідача, оскільки достатніми документами, на думку позивача, підтверджено заявлену підставу для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації: «перебування на утриманні трьох дітей віком до 18 років», а також стверджуючи про автоматичне продовження раніше наданої відстрочки (довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23 серпня 2024 року № 5/5032 та від 11 листопада 2024 року № 5/6695) у зв`язку із продовженням мобілізації, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи зміст та обсяг фактичних передумов, які спричинили спір у цій справі, слід виходити з того, що позивач позивається щодо видачі довідки про надання відстрочки з 08 лютого 2025 року до 09 травня 2025 року на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII із занесенням відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, визначивши предметом оскарження бездіяльність відповідача щодо видачі спірної довідки.
У контексті цієї вимоги у доводах позовної заяви позивач наполягає на автоматичному продовженні наданої за попередніми рішеннями відповідача відстрочки з таких же підстав за пунктом пункту 3 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII згідно з довідками ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23 серпня 2024 року № 5/5032 та від 11 листопада 2024 року № 5/6695, у зв`язку із продовженням мобілізації.
Надаючи оцінки цим доводам позивача суд першої інстанції звернув увагу на те, положеннями пункту 60 Порядку № 560 обумовлено застереження, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період продовжується автоматично, але не більш як до настання обставин, за яких особа втрачає законні підстави на відстрочку. При цьому довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11 листопада 2024 року № 5/6695 відстрочку надано на певний строк, зокрема до 07 лютого 2025 року. А нормами того ж пункту 60 Порядку № 560 передбачено перевірку підстав у військовозобов`язаного щодо надання відстрочки у разі подання заяви про відстрочку, а також передбачено скасування відстрочки у разі виявлення відсутності законних підстав у військовозобов`язаного для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Разом з тим, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та враховуючи предмет спору у цій справі, означені дії відповідача та відповідні обставини не входять до предмету розгляду цієї справи та не охоплюються межами заявлених позовних вимог, тож не складають об`єкт судової перевірки у цій справі.
Незважаючи на те, що в рамках цього спору позивач не оскаржує дії відповідача щодо відмови у відстрочці від призову на військову службу, суд першої інстанції не оминув того, що вимога подання нотаріально засвідченої заяви від матері дитини про утримання позивачем спільної доньки для цілей надання відстрочки за нормою пункту 3 частини першої статті 23 № 3543-XII не може утворювати належну підставу для відмови у відстрочці від призову під час мобілізації, надто виходячи з кореспондуючому праву позивача на подання заяви про відстрочку обов`язку відповідача вивчення заяви та підтвердних документів та оцінки законності підстав для надання відстрочки на основі вивчення та аналізу визначених Порядком № 560 підтвердних документів. При цьому суд враховує, що відповідна заява та підтвердні документи підлягають "розгляду" комісією, що означає певну аналітичну діяльність щодо дослідження та аналізу поданих документів на предмет їх відповідності вимогам закону в аспекті ініційованого/порушеного питання.
Отже, відмовляючи фактично позивачу у відстрочці від призову на військову службу під час мобілізації з підстави неподання нотаріально засвідченої заяви матері дитини щодо утримання позивачем спільної доньки відповідач у такий спосіб діяв всупереч положенням Порядку № 560 та не у визначеному порядку, чим порушив право позивача.
Також, суд першої інстанції зазначив, що задля захисту встановленого судом порушеного права позивача суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог у цій справі визнанням протиправною відмови щодо надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII із вказаних відповідачем підстав, зобов`язавши відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання йому відстрочки від призову під час мобілізації від 28 лютого 2025 року на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що всупереч статті 77 КАС України відповідачем не виконано процесуального обов`язку доказування та не доведено правомірності своєї поведінки у межах спірних у цій справі правовідносин. Натомість доводи позивача в частині безпідставності вимог відповідача щодо визначеного ним у листі від 28 лютого 2025 року за вих. № 5/1587 документального підтвердження підстави для відстрочки за пунктом 3 частини третьої статті 23 Закону №3543-XII суд першої інстанції визнав обґрунтованими, а тому позов належить задовольнити частково зобов`язанням відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини третьої статті 23 Закону № 3543-XII з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), який затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан.
Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу Президента у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Пунктом 16 ч.1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, як обмеження проходження альтернативної (невійськової) служби.
Також Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено про проведення загальної мобілізації.
Відповідно до ч.1 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з ч.3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», військовий обов`язок включає проходження військової служби.
Статтею 3 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, закон України «Про оборону України», Закону України «Про Збройні Сили України», Закон України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч.10 статті 1 Закону №2232-XII громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Частиною 2 статті 4 Закону №3543-XII встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Відповідно до п.2 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, яка набрала чинності з 18.05.2024 (в редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про надання відстрочки від призову під час мобілізації; далі - Порядок №560), на військову службу під час мобілізації, на особливий період призиваються резервісти та військовозобов`язані, які придатні до військової служби за станом здоров`я та не мають права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», для комплектування (доукомплектування) з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, навчальних частин (центрів) (далі - військові частини) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (далі - Збройні Сили та інші військові формування).
Згідно з пунктом 56 Порядку № 560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до п.3 ч.1 статті 23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
В свою чергу, в межах даного апеляційного провадження, суд не надає оцінку підставам щодо правомірності дій відповідача та доказів щодо відстрочки позивача в межах п.3 ч.1 ст.23 Закону №3543-XII, оскільки апелянт в цій частині не оскаржує рішення суду першої інстанції.
В свою чергу, апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині визначення судом дискреційних повноважень відповдіача.
В цій частині, колегія суддів зазначає, що згідно з п.59, 60 Порядку №560 передбачено, що за наявності технічної можливості відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період може оформлятися та надаватися автоматично у разі створення запиту на її оформлення військовозобов`язаним через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз (банків) даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”.
У разі виявлення шляхом електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з іншими державними реєстрами або базами (банками) даних відсутності у військовозобов`язаного законних підстав щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оформлену автоматично, така відстрочка підлягає автоматичному скасуванню.
Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Орган державної влади, інший державний орган здійснює розгляд відповідного запиту протягом п`яти робочих днів з дати його отримання.
Підтвердження достовірності та/або перевірка відомостей, зазначених у заяві, здійснюються шляхом електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з іншими державними реєстрами або базами (банками) даних.
Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
У разі коли комісія надіслала відповідні запити до органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, строк розгляду заяви та документів, що підтверджують право військовозобов`язаного на відстрочку, не перевищує 15 календарних днів. У разі неотримання від органу державної влади, іншого державного органу відповіді на запит комісія не пізніше ніж на п`ятнадцятий день з дати реєстрації заяви приймає рішення на підставі поданих заявником документів. Про відсутність відповіді від органу державної влади, іншого державного органу на запит зазначається в протоколі.
Про прийняте комісією рішення заявникові повідомляється у спосіб, зазначений військовозобов`язаним у заяві про надання відстрочки, засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному видається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою згідно з додатком 6.
Про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з додатком 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період надається на строк дії відповідних законних підстав, але не більш як на строк проведення мобілізації, встановлений Указом Президента України. У разі продовження строку проведення мобілізації відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язаному продовжується автоматично, але не більш як до настання обставин, за яких особа втрачає законні підстави на відстрочку.
Перевірка підстав у військовозобов`язаного щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період (крім випадків, коли відстрочка від призову оформляється та надається автоматично відповідно до пункту 59 цього Порядку) здійснюється посадовими особами територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів) відповідно до їх функціональних обов`язків за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз (банків) даних.
Перевірка підстав у військовозобов`язаного на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснюється протягом п`яти днів у разі:
подання військовозобов`язаним заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період;
видання указу Президента України про проведення мобілізації (продовження строку проведення мобілізації);
надходження звернення органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування;
отримання офіційної інформації (повідомлення) про втрату особою законних підстав для відстрочки.
У разі виявлення відсутності законних підстав у військовозобов`язаного для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період комісія при територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки (комісія Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів) скасовує таку відстрочку протягом семи днів з дати виявлення відсутності законних підстав у військовозобов`язаного для відстрочки.
Довідка про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період видається військовозобов`язаним на строк дії відповідних законних підстав.
Відомості про надання або скасування відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період заносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів у день оформлення довідки про надання відстрочки (додаток 6) або в день надсилання повідомлення про скасування відстрочки (додаток 10) засобами поштового зв`язку на адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (за умови її уточнення) або адресу електронної пошти, зазначеної у заяві про надання відстрочки (додаток 4), або повідомлення засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності).
У разі неможливості провести перевірку наявності у військовозобов`язаного підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та інших державних реєстрів або баз (банків) даних територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (Центральне управління або регіональні органи СБУ чи відповідний підрозділ розвідувальних органів) повідомляє такому військовозобов`язаному засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку про необхідність надання ним відповідних підтвердних документів для продовження раніше наданої відстрочки.
Отже, з урахуванням вказаного, відповідач мав право здійснити одну з дій: задовольнити питання продовження відстрочки, скасувати відстрочку або здійснити повідомлення військовозобов`язаному про необхідність надання ним відповідних підтвердних документів для продовження раніше наданої відстрочки у разі неможливості провести перевірку наявності у військовозобов`язаного підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та інших державних реєстрів або баз (банків) даних територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
В свою чергу, відповідачем здійснено дії щодо повідомлення військовозобов`язаному про необхідність надання ним відповідних підтвердних документів для продовження раніше наданої відстрочки.
Суд першої інстанції визнав вказане повідомлення рішенням щодо відмови у наданні відстрочки, з урахуванням ч.1 ст.308 КАС України колегія суддів апеляційної інстанції не надає оцінку рішенню суду першої інстанції в цій частині.
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Разом з тим, як вже зауважував суд апеляційної інстанції, в межах питання надання відстрочки позивачу (продовження), відповідач не прийняв рішення ні про задоволення (по суті), ні про відмову у наданні відстрочки (по суті), а лише рекомендував надати відповідні підтверджуючі документи для продовження раніше наданої відстрочки.
З урахуванням того, що відповідач в повній мірі не використав свої дискреційні повноваження суд не може на даному етапі перебрати на себе безумовне право відповідача вчинити дію щодо задоволення питання про надання позивачу права на продовження відстрочки.
Крім того, колегія суддів в межах даного провадження враховує, що згідно з ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 27 травня 2025 року в межах справи №288/526/25 (залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 20.10.2025) у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо встановлення факту утримання ОСОБА_1 своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відмовлено.
Дана обставина, як раз встановлювалась в межах питання щодо листа ІНФОРМАЦІЯ_7 від 28 лютого 2025 року, яким ОСОБА_1 повідомлено, що під час проведення перевірки підстав щодо надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, не представилось можливим встановити факт утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Для цього запропоновано надати на підтвердження даної обставини нотаріально завірену заяву від ОСОБА_7 про те, що їх спільна дочка знаходиться у нього на утриманні (вказано в судових рішеннях в межах справи №288/526/25).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку в цій частині, та правомірно зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28 лютого 2025 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та прийняти рішення з урахуванням висновків суду у цій справі (в межах ч.1 ст.308 КАС України), а позивачем не спростовано висновки суду першої інстанції (в повній мірі) в цій частині.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Полотнянко Ю.П.    Смілянець Е. С.