Справа № 635/1224/25
Провадження № 635/1224/25

Рішення
Іменем України
11 березня 2026 року с-ще Покотилівка Харківської області
Харківський районний суд Харківської області у складі:
Головуючого судді Бондаренка І.Е
Секретаря судових засідань: Козлюк Е.І
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -
Встановив:
Представник позивача Шпіньова О.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 за допомогою системи «Електронний суд» звернулась до Харківського районного суду Харківської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.
У позовній заяві просить суд постанову за № 262 від 06.02.2025 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень – скасувати, справу про адміністративне правопорушення – закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення..
Пунктом 20 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа незначної складності (малозначна справа- адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно частини 2 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначений у частині 4 цієї статті.
Таким чином, суд дійшов висновку про розгляд вищевказаної справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою суду від 12 лютого 2025 року відкрито провадження у справі за адміністративним позовом представника позивача Шпіньової О.М. та призначено судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі позивача. При цьому представник позивача заявила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Крім того відповідач є користувачем в Електронному суді та отримав судову повістку згідно довідки про доставку електронного документу, причини неявки суду не повідомив. Будь яких заяв та клопотань не надходило.
Згідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивач перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_3 ). 
Позивач має оформлену відстрочку (бронювання) від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України " Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»" до 30.01.2026 року.
05 лютого 2025 року головним спеціалістом групи обліку офіцерів запасу ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 був складений Протокол за № 262 від 05.02.2025 року відносно Позивача про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 10 год 00 хв. 06.02.2025 року у приміщені ІНФОРМАЦІЯ_3 .
06 лютого 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 полковником ОСОБА_2 були розглянуті матеріали адміністративної справи складених відносно позивача та була винесена Постанова № 262 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 гривень.
Згідно змісту даної постанови 05 лютого 2025 року о 12 год. 00 хв. під час перевірки документів в ІНФОРМАЦІЯ_3 відомостей (персональних та службових даних) узагальнених в облікових документах та внесених до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів виявлено факт порушення законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію військовозобов`язаних ОСОБА_1 абзацом 4 п. 1,ч. 2 Прикінцевих положень Закону України від 11.04.2024 № 3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військових служби мобілізації та військового обліку» (далі Закон 3633-ІХ), який набув чинності 18.05.2024 року, визначено, що під час дії Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року № 65/2022 затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про загальну мобілізацію» від 03.03.2022 № 2105-ІХ, громадяни України, які перебувають на військовому обліку, зобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом уточнити адресу проживання, номер засобів зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності електронної пошти) та інші персональні дані, у разі перебування на території України – шляхом прибуття самостійно до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм місцем проживання, або до центру надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовників, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності), у разі перебування за кордоном – шляхом повідомлення на офіційну електронну адресу або на офіційний номер телефону, які зазначені на офіційному сайті територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку або через електронний кабінет призовників, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності).
Старший лейтенант запасу ОСОБА_1 який перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 в особливий період, в порушення вимог абз. 7 ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», абз. 4 п. 1 ч. 2 Прикінцевих положень Закону України від 11.04.2024 № 3633-ІХ, абз. 2 ч.10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу»: не уточнив протягом 60 днів з дня набрання чинності Законом 3633-ІХ свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності), або у територіальному центру комплектування та соціальної підтримки, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 201-1 Кодексу України про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами ст.2КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною 2статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно дост. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Відповідно дост. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Частиною третьою статті 210-1 КУпАП України передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.
Відповідно до ч. 1ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначених у частині сьомій цієї статті, та за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).
Частина сьома статті 38 КУпАП передбачає, що адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210,210-1цьогоКодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Відповідно до ст.235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію (у т.ч. передбачені ст. ст.210,210-1 КУпАП).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно з Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнний стан, який триває і по теперішній час.
Відповідно до ч.1ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
Відповідно до наданого суду витягу з програми Оберіг про вхід в Резерв+ позивач увійшов до програми Резерв + вперше 01.11.2024 року. Тобто правопорушення було завершено 01.11.2024 року і відповідач це виявив з програми Оберіг. Враховуючи положення ч.7ст. 38 КУпАП про те, що адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення, суд вважає, що накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 постановою № 262 від 05.02.2025 року за вчинення ним правопорушення, яке закінчене 01.11.2024 року є незаконним.
Згідно з п.1 та п.7 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, а також у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. 

Також суд враховує ті обставини, що позивач, перебуваючи на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.02.2023 пройшов військово-лікарську комісію на визначення придатності до військової служби. В квітні 2024 року позивач звертався до відповідача про внесення до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного за № 365/3 від 15.02.2023 року відомостей про номер військовозобов`язаного в реєстрі Оберіг. Номер 280120231455159400122 у вигляді штрих-коду був вклеєний в тимчасове посвідчення в квітні 2024 року.
Відповідно до примітки до ст. 210 КУпАП, положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Таким чином, законодавець чітко визначив умову, за якої положення ст. 210-1 КУпАП не застосовуються - за наявності можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами, базами даних, держателями (розпорядниками) яких є державні органи.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів" держателем Реєстру є Міністерство оборони України (далі - Держатель Реєстру), розпорядником Реєстру є Генеральний штаб Збройних Сил України (далі - розпорядник Реєстру), а Служба безпеки України та розвідувальні органи України є органами адміністрування та ведення Реєстру. Адміністратором Реєстру є Держатель Реєстру.
Відповідно до ч. 5 ст. 5, 8, 9 цього Закону органами адміністрування Реєстру в межах своїх повноважень є, зокрема, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.
Органами ведення Реєстру є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України.
Органи ведення Реєстру забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних.
Згідно з ч. 3 ст. 14 Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів" актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною.
Цією нормою передбачено перелік державних органів, від яких Органи ведення Реєстру одержують в електронному вигляді персональні відомості призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Разом з тим, посилання на норму Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів", який встановлює перелік персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста, в оскаржуваній постанові відсутні.
Електронна інформаційна взаємодія, у тому числі надання відповідних відомостей, між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами, базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною, здійснюється відповідно до законів України "Про публічні електронні реєстри", "Про розвідку" та в порядку, визначеному Держателем Реєстру спільно з відповідним державним органом.
Разом з тим, відповідачем не вказано у постанові, які саме дані (персональні дані) підлягали уточненню/оновленню і не могли бути одержані самостійно відповідачем шляхом електронної інформаційної взаємодії.
Вважаємо, що ІНФОРМАЦІЯ_5 не вживалися заходи щодо отримання відомостей позивача в порядку електронної інформаційної взаємодії, і що внаслідок проведених заходів такі відомості отримати не вдалося.
Отже, відповідачем не доведено наявності передбачених законом умов, за яких позивач – ОСОБА_1 , міг бути притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1КУпАП (у розумінні примітки до ст. 210 КУпАП).

Суд критично оцінює доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, з огляду на таке.
Дійсно, чинним законодавством, зокрема Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Законом України № 3633-ІХ від 11.04.2024, на військовозобов`язаних покладено обов`язок у визначений строк уточнити свої персональні та облікові дані. Разом з тим, сам по собі формальний висновок про невиконання такого обов`язку не є достатнім для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП без належного встановлення та доказування всіх елементів складу адміністративного правопорушення.
Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, відповідач обмежився загальним посиланням на те, що позивач не уточнив свої персональні дані у встановлений законом строк. При цьому у постанові не конкретизовано, які саме персональні або облікові дані позивача не були уточнені, які з них були відсутні або неактуальні, а також чому такі дані не могли бути отримані відповідачем у порядку електронної інформаційної взаємодії з іншими державними інформаційними системами, реєстрами та базами даних.
Суд бере до уваги, що приміткою до ст. 210 КУпАП прямо передбачено, що положення статей 210, 210-1 КУпАП не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами та базами даних, держателями яких є державні органи. Отже, для правомірного притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідач повинен був не лише констатувати сам факт неуточнення даних, а й довести відсутність можливості отримання таких даних у передбачений законом спосіб. Однак таких обставин у спірній постанові не наведено і належними доказами не підтверджено.
Також суд враховує, що матеріалами справи підтверджено перебування позивача на військовому обліку, проходження ним військово-лікарської комісії, наявність у нього оформленої відстрочки (бронювання), а також внесення відомостей до облікових документів та реєстру «Оберіг». Наведене свідчить про те, що відповідач уже володів істотною частиною персональних та службових даних позивача, однак у постанові не наведено, які саме відомості залишалися неуточненими та мали істотне значення для військового обліку.
Посилання відповідача на триваючий характер правопорушення саме по собі не усуває обов`язку доведення складу адміністративного правопорушення. Незалежно від правової кваліфікації правопорушення як триваючого, відповідач повинен був довести конкретну протиправну бездіяльність позивача, її зміст, обсяг невиконаного обов`язку та наявність передбачених законом умов для застосування ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Таких доказів суду не надано.
Крім того, суд не приймає як достатній доказ вини позивача саме лише посилання відповідача на факт підписання протоколу про адміністративне правопорушення. Підпис особи у протоколі підтверджує факт ознайомлення з його змістом та отримання копії, однак не доводить автоматично наявність у її діях складу адміністративного правопорушення та не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку доведення правомірності прийнятого рішення у розумінні ч. 2 ст. 77 КАС України.
Таким чином, доводи відповідача, викладені у відзиві, не спростовують доводів позову та не підтверджують правомірності оскаржуваної постанови, оскільки зводяться до загального посилання на існування обов`язку уточнення даних, але не містять належного доказування того, що саме позивач порушив, які конкретно дані не уточнив, чому такі дані не могли бути отримані відповідачем з інших державних ресурсів та з яких підстав у цій справі не підлягала застосуванню примітка до ст. 210 КУпАП.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Оцінивши надані докази, суд вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП.
Суд враховує наявні правові підстави для задоволення позовних вимог та скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 від 06.02.2025 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП у виді штрафу в розмірі 17000 грн. та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Положеннями ст. 139 КАС України передбачено стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).
Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Відповідно до ч. 6 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 року по справі № 820/4263/17.
Як свідчать матеріали справи, між Адвокатським об`єднанням "ЛЄДАПРАВО" в особі адвоката Шпіньової Олени Михайлівни та ОСОБА_1 10.02.2025 року укладено договір № 25 про надання правової допомоги.
Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору вказано, що адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу з оскарження Постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 № 262 від 06.02.2025, а Клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені Сторонами.
Відповідно до п. 3.1. вказаного Договору вказано, що за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.1. Договору Клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню винагороду в розмірі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн..
Відповідно до акту наданих послуг до Договору № 25 про надання правової допомоги вбачається, що за Договором № 25 про надання правової допомоги від 10.02.2025 р. Адвокатське об`єднання надало, а клієнт прийняв наступну правничу допомогу:«Збирання доказів підготовка первинних документів, їх сканування для подання до суду, складання процесуальних документів, направлення процесуальних документів іншій стороні по справі, подання позовної заяви та інших документів по справі до суду через систему «Електронний суд» 
Згідно ч.2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 15 лютого 2022 року у справі №280/569/21, що враховується судом при вирішенні питання відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу.
Також, Верховний Суд в постанові від 03 березня 2021 року у справі №640/18964/17 зазначив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
В той час, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (постанова Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі №280/569/21).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Вищевказаний висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою в постанові від 23.04.2019 року по справі №826/9047/16.
Враховуючи предмет позову та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг в рамках договору про надання правової допомоги, враховуючи заяву відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, суд вважає, що заявлена до відшкодування сума витрат на оплату послуг з професійної правничої допомоги 8500,00 грн. є надмірною.
З урахуванням принципу справедливості і незначної складності справи, обсяг опрацьованого адвокатом матеріалу, вважає за необхідне присудити на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу у сумі 3000,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9,19,77,241-246,255,295 КАС України, суд,
у х в а л и в:
Адміністративний позов представника позивача Шпіньової Олени Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності- задовольнити.
Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 № 262 від 06.02.2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП:  НОМЕР_1 ) за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень та закрити справу про адміністративне правопорушення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3000 грн. (три тисячі) грн. 00 коп.
Відповідно до ч. 4ст. 286 КАС України рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .
Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_7 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , Код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 .

Суддя Бондаренко І.Е