Номер провадження: 22-ц/813/1988/26 
Справа № 522/12210/24
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С., 

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Абухіна Р.Д., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, 

встановив:

23.07.2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася дитина ОСОБА_4 .
Дитина має статус особи з інвалідністю першої Б групи з дитинства та потребує постійних додаткових витрат на лікування.
Починаючи з листопада 2006 року, сторони разом не проживають.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2011 року у справі № 2-270/11 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття. Крім того, вказаним рішенням з відповідача на користь ОСОБА_2 також були стягнуті аліменти у розмірі 800,00 грн. щомісячно до зміни її матеріального становища. 
Позивачка зазначає, що повнолітній син потребує постійного догляду та з цих підстав позивачка не може працювати. Відповідач постійної матеріальної допомоги не надає. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила задовольнити її вимоги.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2025 року позов ОСОБА_2 були задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особи з інвалідністю першої Б групи з дитинства у розмірі 4 000,00 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. (а.с.77-79).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.10.2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду від 15.07.2025 року було залишено без задоволення (а.с.101).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання про скасування оскаржуваного заочного рішення суду від 15.07.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.107).
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 13.02.2026 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). 
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з недостатню кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 8), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розглянути дану справу в строки, передбачені національним законодавством, а також через участь суддів даної колегії суддів в інших цивільних, адміністративних і кримінальних справах, через відключення електроенергії в приміщенні Одеського апеляційного суду, датою ухвалення даного судового рішення є 13.02.2026 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від року (а.с.118), згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копію ухвали останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.119-123).

Колегією суддів було також враховано, що поштова кореспонденція направлялася відповідачу – апелянту ОСОБА_6 у справі за адресою, що зазначена в апеляційній скарзі: АДРЕСА_1 (а.с.119). 
Однак, поштове відправлення повернулось до суду з відмітками «адресат відсутній за адресою» (а.с.124-125, 133).
Крім того, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 19.08.2024 року, відповідач ОСОБА_7 зареєстрованим по м. Одесі та Одеській області не значиться (а.с.30). 
З цих підстав, Одеським апеляційним судом 26.01.2026 року було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про повідомлення відповідача – апелянта у справі ОСОБА_3 про слухання справи в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, що в сенсі ст. 128 ЦПК України є належним його повідомлення (а.с.131).

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивачки аліменти у розмірі 4 000,00 грн. щомісячно на утримання повнолітнього сина, суд першої інстанції виходив із того, що повнолітня дитина є інвалідом першої Б групи та потребує постійного догляду, а також матеріальної допомоги (а.с.77-79). 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Статтею 198 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони є батьками повнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).
Згідно довідки № 880677 від 21.02.2024 року ОСОБА_4 є інвалідом першої Б з дитинства, має діагноз хвороба ОСОБА_8 , вроджений порок серця та потребує постійного стороннього догляду (а.с.13).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2011 року у справі № 2-270/11 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття. Крім того, вказаним рішенням на користь ОСОБА_9 також були стягнуті з відповідача аліменти у розмірі 800,00 грн. щомісячно до зміни її матеріального становища (а.с.19-22).
Проте, відповідач – апелянт у справі ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини у неповнолітньому віці, про що свідчить відомості виконавчої служби (а.с.20-21). 

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі та стягуючи аліменти з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що повнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом першої Б з дитинства та потребує постійного стороннього догляду та матеріальної допомоги зі сторони батьків.
Інше б не відповідало принципам розумності та справедливості.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що він є особою похилого і пенсійного віку, не є працездатним, не має заробітку, а тому не може надавати матеріальну допомогу, – не заслуговують на увагу, оскільки відсутність доходу (заробітку) у платника аліментів не може бути підставою для відмови у задоволенні стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка є інвалідом першої Б групи з дитинства та потребує постійного догляду та матеріальної допомоги. 
Крім того, апелянтом на підтвердження зазначених доводів будь-яких доказів відсутності у нього доходів (заробітку) суду надано не було.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що при розгляді цієї справи апеляційний суд враховує положення ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним із головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.
Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далів – Конвеція) не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Крім того, дана постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Р.Д. Громік 

О.С. Комлева