Справа № 208/3056/25
Провадження № 2/185/1029/26
З А О Ч Н Е 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: Бондаренко В.М.,
за участю секретаря: Данильченко Ю.О.,
розглянувши у відкритому заочному судовому засіданні у місті Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кам`янської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В 

У березні 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кам`янської міської ради, про позбавлення батьківських прав, в якому просить суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Позиція позивача
В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що шлюб між нею та відповідачем розірваний, відповідно до рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 27 серпня 2014 року, від шлюбу мають малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батько дитини з 2015 року жодного разу з дитиною не спілкувався, не цікавиться її життям, не утримує дитину. Мати та дитина, у зв`язку з військовою агресією, є внутрішньо переміщеними особами, та фактично проживають у м. Кам`янське, Дніпропетровської області. Позивачка не бажає зв`язувати свою дитину юридичними відносинами з колишнім чоловіком, батьком дитини, так як їй про нього нічого не відомо понад десять років, що дає підстави для позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх малолітньої дитини. У зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду з цим позовом.
Заяви, клопотання сторін; інші процесуальні дії у справі
Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 07 березня 2025 року цивільну справу № 208/3056/25 передано за підсудністю до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, так як відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підсудно даному суду, так як підсудність судових справ Сватівського районного суду Луганської області було змінено на Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області. 
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2025 року було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено судовий розгляд та зобов`язано Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кам`янської міської ради надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору по зазначеній цивільній справі.
У порядку ст. 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом щодо подачі відзиву на позовну заяву.
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відомостей про неможливість з`явитися у судове засідання відповідач суду не надав.
Третя особа – представник Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кам`янської міської ради Кільчинська Ю.М. у судове засідання не з`явилась, надавши суду клопотання щодо розгляду справи без її участі, з урахуванням їх висновку від 12.02.2026 щодо розв`язання спору та найкращих інтересів дитини.
Суд, на підставі ст. 281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно.
Фактичні обставини, встановлені судом
Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , та її батьками записані: ОСОБА_2 (батько) – відповідач по справі, ОСОБА_4 (мати) – позивачка по справі, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 19.04.2011 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 284 від 19.04.2011.
Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 27 серпня 2014 року (цивільна справа № 415/2995/14-ц) розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
Як вбачається з довідок ВПО, позивачка та малолітня дитина є внутрішньо переміщеними особами, з місцем реєстрації: АДРЕСА_2 , фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 .
З позову вбачається, що батько дитини з 2015 року усунувся від спілкування, виховання та утримання дитини, а також позивачка не бажає зв`язувати свою дитину юридичними відносинами з колишнім чоловіком, батьком дитини, так як їй про нього нічого не відомо понад десять років, що дає підстави, на її думку, про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх малолітньої дитини. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до інформації з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери № 2611605 від 16.04.2026 відсутні дані щодо довідок ВПО стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 за № 380/43786.  Відповідно до вказаного Переліку, вся територія м. Привілля Лисичанської міської територіальної громади Луганської області з 03.07.2022 тимчасово окупована Російською Федерацією.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновком № 8 вих-15/160 від 12.02.2026 органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кам`янської міської ради не визначена доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3 , зроблений висновок про залишення на розсуд суду розв`язання зазначеного спору, так як ураховуючи воєнний стан, орган опіки та піклування був позбавлений можливості вислухати думку відповідача щодо позбавлення його батьківських прав, а також з`ясувати винну поведінку відповідача щодо свідомого нехтування своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини. 
Крім того, з вищевказаного висновку вбачається (зі слів позивачки), що остання від аліментів з боку відповідача відмовилась, так як батько дитини оформив частку квартири на доньку, позивачка на даний час має нову сім`ю та її чоловік виховує дитину ще з трьох років, з батьком дитини не спілкується понад 11 років та не знає його місце знаходження. На засіданні комісії була вислухана думка малолітньої ОСОБА_3 , яка повідомила, що місцезнаходження батька їй невідоме, зв`язку з ним не підтримує.
Норми права, які застосував суд, та висновки
Відповідно до ст. 165 СК України за позивачем закріплено право на звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав.
Відповідно до ст. ст. 150, 151 Сімейного кодексу України, ст. 11,12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання є одним із основних прав дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Згідно Міжнародної конвенції ООН «Про права дитини» (20 листопада 1989 року), предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини, а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно із ч.1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Відповідно до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, від 07 грудня 2006 року).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України» заява № 10383/09, від 16 липня 2015 року).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.
Тлумачення п. 2 ч.1 ст. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення у справі «Ньяоре проти Франції», заява № 39948/16, від 18 грудня 2008 року).
Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії», заяви № 39221/98, 41963/98, від 13 липня 2000 року).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав.
Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо неможливості розв`язання зазначеного спору, так як комісією, як і судом, не були одержані переконливі докази винної поведінки відповідача, які надають можливість прийти до висновку про позбавлення його батьківських прав стосовно його малолітньої дитини.
Відтак, матеріали справи не місять належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, окрім того, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 СК України.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин задовольнити позов про позбавлення батьківських прав. 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
При цьому, суд наголошує, що особисте ставлення матері дитини до поведінки батька дитини, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
У даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 не відповідає інтересам дитини, оскільки обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, позивачкою не надані докази, які свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.
Натомість необґрунтоване та передчасне позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
З огляду на викладене, вважаю, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кам`янської міської ради, про позбавлення батьківських прав не підлягають задоволенню.
Розподіл судових витрат
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з відмовою у позові, розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 259, 263, 264, 265, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кам`янської міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. 
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач – ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 . 
Відповідач – ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 . 
Третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кам`янської міської ради, місце знаходження: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, майдан Петра Калнишевського, буд. 2, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 04052072. 

Суддя В.М. Бондаренко