ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/1642/23 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправною та скасування постанови-

В С Т А Н О В И Л А:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної служби України з питань праці, Південно-східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, Комунальне підприємство "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради, Нікопольська міська рада, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці (Держпраці України), що виявилася у ненаданні згоди на проведення Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області позапланової перевірки у Комунальному підприємстві "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради, яка була проведена у період з 15.01.2019 по 16.01.2019;
- визнати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 07.02.2019 №ДН65/1505/АВ/ТД-ФС/89 про притягнення Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради до відповідальності за порушення законодавства про працю у вигляді штрафу у розмірі 500760 грн. на користь держави протиправною та скасувати її.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він працював на посаді директора Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради з 01.01.2016 року. Розпорядженням Нікопольського міського голови від 19.03.2021 року його було звільнено з посади у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту).
З 15.01.2019 по 16.01.2019 державним інспектором праці на підставі направлення від 14.01.2019 № 07/134-н було проведено інспекційне відвідування Комунального підприємства «Ритуальна служба» Нікопольської міської ради, за результатами якого складено Акт №ДН 65/1505/АВ від 15.01.2019р.
07 лютого 2019 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було винесено постанову про накладення штрафу №ДН 65/1505/АВ/ТД-ФС/89 від 07.02.2019р., якою на Комунальне підприємство "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради накладено штраф у розмірі 500760грн на підставі п. 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою КМУ № 509 від 17.07.2013, ч.3 ст.24 КЗпП України, абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, а саме допуск чотирьох осіб до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.
Підприємство сплатило суму штрафу. Наразі у судовому порядку постало питання про стягнення цієї суми з ОСОБА_1 , як керівника, за час роботи якого і було накладено штраф.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України, серія НОМЕР_1 , виданий Нікопольським МВУМВС України у Дніпропетровській області 24.12.1996 року.
ОСОБА_1 з 01.01.2016 року перебував на посаді директора Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради.
Розпорядженням Нікопольського міського голови Дніпропетровської області від 19.03.2021 року № 114к позивача звільнено з посади директора Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради 31.03.2021 року.
З 15.01.2019 по 16.01.2019 головним державним інспектором праці Бакаловою О.В. на підставі направлення від 14.01.2019 № 07/134-н було проведено інспекційне відвідування Комунального підприємства «Ритуальна служба» Нікопольської міської ради, за результатами якого складено Акт №ДН 65/1505/АВ від 15.01.2019р.
07 лютого 2019 року першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області було винесено Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН 65/1505/АВ/ТД-ФС/89 від 07.02.2019р., якою на Комунальне підприємство "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради накладено штраф у розмірі 500760грн на підставі п. 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою КМУ № 509 від 17.07.2013, ч.3 ст.24 КЗпП України, абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, а саме допуск чотирьох осіб до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.
Таким чином, на час перебування позивача на посаді директора КП "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради на підприємство органами держпраці накладено штраф за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.
Вважаючи постанову про накладення штрафу протиправною, КП "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови №ДН 65/1505/АВ/ТД-ФС/89 від 07.02.2019р. про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами ГУ Держпраці у Дніпропетровській області на Комунальне підприємство «Ритуальна служба» Нікопольської міської ради.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 року в межах адміністративної справи № 160/1856/19 у задоволенні адміністративного позову Комунального підприємства «Ритуальна служба» Нікопольської міської ради (53213, Дніпропетровська обл., м.Нікополь, вул. Шевченка, 203-А, ЄДРПОУ 25012889) до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (49107, м.Дніпро, вул.Казакова, б.3, ЄДРПОУ 39788766) про визнання протиправною та скасування постанови, відмовлено.
Суд прийшов до висновку, що оскаржувана постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН 65/1505/АВ/ТД-ФС/89 від 07.02.2019р., якою на КП «Ритуальна служба» Нікопольської міської ради накладено штраф у розмірі 500760 грн на підставі п. 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою КМУ № 509 від 17.07.2013, ч.3 ст.24 КЗпП України, абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, а саме допуск чотирьох осіб до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, винесена Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, відповідає вимогам чинного законодавства.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.09.2020 у справі№ 160/1856/19 апеляційну скаргу Комунального підприємства «Ритуальна служба» Нікопольської міської ради залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 у справі № 160/1856/19 залишено без змін.
Таким чином рішення набрало законної сили 30.09.2020.
Суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини щодо законності та обґрунтованості постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 07.02.2019 №ДН65/1505/АВ/ТД-ФС/89 доказуванню не підлягають, скільки встановлені рішенням суду в адміністративній справі № 160/1856/19, що набрало законної сили.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначає, що ця постанова все ж таки підлягає скасуванню, оскільки Комунальне підприємство «Ритуальна служба» Нікопольської міської ради звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення з ОСОБА_1 збитків у розмірі 500 760,00 грн, як керівника підприємства, за часи роботи якого накладено штраф.
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.2023 року у справі № 904/1676/22 позовні вимоги Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення збитків у розмірі 500 760,00 грн- задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради (53213, Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Шевченко, буд. 203а; ідентифікаційний код 25012889) 500 760,00грн - збитків, 7511,40грн - витрат по сплаті судового збору.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 21.06.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2023року у справі № 904/1676/22 - скасовано.
Позовну заяву Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення збитків у розмірі 500 760,00 грн - залишено без розгляду.
До такого висновку суд апеляційної інстанції у справі № 904/1676/22 дійшов з підстав відсутності у Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради у правовідносинах щодо відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою, процесуальної дієздатності, оскільки власником Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради є територіальна громада міста Нікополя в особі Нікопольської міської ради, яка і має повноваження на звернення до суду в інтересах Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради із позовом про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи у відповідності до п.12 ч.1 ст. 20 ГПК України.
30.07.2024 року рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/4432/23 позов Нікопольської міської ради Дніпропетровської області в інтересах Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради до ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради (місце реєстрації: 53213, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Шевченко, 203а; ідентифікаційний код: 25012889) збитки у розмірі 551 142 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Нікопольської міської ради (місце реєстрації: 53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Електрометалургів, буд. 3; ідентифікаційний код: 04052198) витрати зі сплати судового збору у розмірі 8 267,13 грн.
До висновку про задоволення позову суд дійшов виходячи із того, що неправомірність дій директора Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради ОСОБА_1 полягала у порушенні законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою КМУ № 509 від 17.07.2013, ч.3ст.24 КЗпП України, абз.2 ч.2ст. 265 КЗпП України, що стало причиною накладення на підприємство штрафу. Вказаний факт встановлений рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 у справі № 160/1856/19 та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.09.2020 по справі 160/1856/1 і має преюдиційне значення під час розгляду цього спору.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 259 Кодекс законів про працю України визначено, що здійснення державного нагляду та контролю за додержанням вимог законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності та способу господарювання, а також фізичними особами, які використовують найману працю, покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду та контролю за дотриманням трудового законодавства, а також на його територіальні органи. Такий нагляд і контроль здійснюється у порядку, встановленому Кабінет Міністрів України.
Разом з тим, центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за дотриманням законодавства про працю на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери їх функціонального управління. Виняток становлять податкові органи, які з метою перевірки дотримання податкового законодавства наділені правом здійснювати відповідний контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форми власності чи підпорядкування. Органи місцевого самоврядування, у свою чергу, здійснюють контроль на підприємствах, в установах та організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.
Статтею 265 Кодекс законів про працю України встановлено відповідальність за порушення вимог законодавства про працю.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 Кодекс законів про працю України юридичні та фізичні особи, які використовують найману працю, підлягають відповідальності у формі штрафу у випадках: фактичного допуску працівника до виконання роботи без належного оформлення трудового договору (контракту); оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі, якщо фактично він виконує роботу протягом повного робочого часу, встановленого на підприємстві; а також у разі виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків (за винятком випадків, коли платником єдиного внеску та податків виступає сам працівник). У таких випадках штраф становить десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого допущено порушення. Водночас до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
Штрафи, передбачені частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями та не відносяться до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарський кодекс України.
Накладення зазначених штрафів здійснюється центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінет Міністрів України.
Постановою Кабінет Міністрів України від 17.07.2013 № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.
Зазначений Порядок визначає процедуру та механізм накладення на суб`єктів господарювання і роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодекс законів про працю України та частинами третьою - сьомою статті 53 Закон України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи).
Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених відповідними абзацами цього пункту), тобто уповноваженими посадовими особами.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю) та їх посадових осіб, а також права, обов`язки і відповідальність суб`єктів господарювання під час проведення державного нагляду (контролю) визначені Закон України № 877-V від 05.04.2007 «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 877).
Відповідно до статті 21 Закону № 877 суб`єкт господарювання має право звернутися до відповідного центрального органу виконавчої влади або безпосередньо до суду з метою оскарження рішень органів державного нагляду (контролю).
З аналізу наведених норм убачається, що у випадку накладення органами Держпраці штрафу на суб`єкта господарювання за порушення законодавства про працю та зайнятість населення такий суб`єкт наділений правом оскаржити відповідне рішення в судовому порядку.
Позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом, у якому просить скасувати постанову про накладення штрафу на Комунальне підприємство «Ритуальна служба» Нікопольської міської ради, а також оскаржує бездіяльність Державної служби України з питань праці (Держпраці України), що полягала у ненаданні згоди на проведення Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області позапланової перевірки зазначеного підприємства.
Оскаржувану постанову було прийнято Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області стосовно Комунального підприємства «Ритуальна служба» Нікопольської міської ради, яке, у свою чергу, скористалося наданим йому правом та оскаржило постанову про накладення штрафу в судовому порядку в межах адміністративної справи № 160/1856/19.
Водночас позивач зазначає, що оскаржувана постанова порушує його особисті права, оскільки в подальшому в судовому порядку з нього може бути стягнуто суму збитків у розмірі штрафу, накладеного цією постановою на Комунальне підприємство «Ритуальна служба» Нікопольської міської ради, директором якого він перебував на момент проведення інспекційного відвідування.
З цього приводу суд вказує, що відповідно до статті 55 Конституція України кожному гарантується право на судове оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також їх посадових і службових осіб.
Розвиваючи зазначене конституційне положення, частини перша та третя статті 5 Кодекс адміністративного судочинства України встановлюють, що кожна особа має право у порядку, визначеному цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи законні інтереси, і просити суд про їх захист. Крім того, у випадках, передбачених законом, до суду можуть звертатися органи та особи в інтересах інших осіб.
Отже, необхідною умовою для надання судом правового захисту є наявність фактичного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таке порушення має бути реальним і стосуватися індивідуально визначених прав чи інтересів особи, яка заявляє про їх порушення. Право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституція України та конкретизоване законами України, передбачає можливість звернення до суду для захисту порушеного права, однак вимагає, щоб твердження про його порушення було належним чином обґрунтованим.
Звертаючись із позовом про скасування акта суб`єкта владних повноважень, позивач зобов`язаний довести, у чому саме полягає порушення його прав або охоронюваних законом інтересів унаслідок прийняття такого акта.
Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість оскарження до суду як нормативно-правових актів, норми яких поширюються на невизначене коло осіб, так і актів індивідуальної дії.
Індивідуальний акт, у свою чергу, є актом (рішенням) суб`єкта владних повноважень, прийнятим на виконання управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав чи інтересів конкретно визначеної в ньому особи або осіб і дія якого припиняється його виконанням або обмежена визначеним строком.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що право на оскарження акта індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень має особа, стосовно якої такий акт прийнято або яка безпосередньо зазнає впливу на свої права, свободи чи інтереси.
Дослідивши позовні вимоги у цій справі, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова за своєю правовою природою є індивідуальним актом, який стосується прав та інтересів виключно особи, визначеної в ньому, а отже, не порушує прав позивача.
Крім того, суд зазначає, що оскаржувана постанова є розпорядчим актом одноразової дії, прийнятим у межах реалізації управлінських функцій суб`єкта владних повноважень, і вичерпує свою дію фактом виконання. У зв`язку з цим її скасування не відповідало б меті та завданням адміністративного судочинства, які полягають у забезпеченні ефективного судового захисту порушених або оспорюваних прав. Таким чином, завдання адміністративного судочинства не можуть бути досягнуті у разі звернення особи до суду за захистом прав, свобод чи інтересів, які їй особисто не належать.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято, або прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується. Якщо позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли з прийняттям оскаржуваного рішення, яке є правовим актом ненормативного характеру, таке рішення, відповідно, не породжує для позивача й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом (постанови ВП ВС від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 у справі №800/489/17, від 06.02.2019 у справі №9901/815/18).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції про відсутність у позивача права, яке є чи може бути порушеним оскаржуваною постановою.
Також суд зауважує, що саме по собі звернення Нікопольської міської ради Дніпропетровської області в інтересах Комунального підприємства "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до позивача у порядку господарського судочинства про стягнення завданої шкоди не свідчить про наявність у позивача матеріально-правового інтересу у даній справі. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду. Крім того, для стягнення з позивача суми збитків господарський суд повинен встановити наявність складу цивільного правопорушення, яке полягає не лише в наявності шкоди та її розміру, а й наявності неправомірної поведінки заподіювача шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою.
Більше того, скасування оскаржуваної постанови автоматично не призведе до відсутності завданої шкоди Комунальному підприємству "Ритуальна служба" Нікопольської міської ради, оскільки штраф, який накладений оскаржуваною постановою, сплачено.
Також варто зауважити, що загальні підходи до судового захисту законних інтересів були сформульовані Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17:« 70. … що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.
71. Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:(а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;(б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України;(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);(д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.
74. З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.
85. … ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу:(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.
87. … Позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а покликається на порушення інтересу територіальної громади, частиною якої він є, і для якої цей інтерес має значення.Безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди.
88. Зазначені обставини не свідчать про очевидну відсутність у позивача матеріально-правової заінтересованості і були встановлені лише під час судового розгляду справи. Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. …
89. Водночас, встановивши відсутність матеріально-правової заінтересованості в оскарженні рішення, суди проаналізували доводи позивача, що стосуються правомірності рішення і дійшли висновку, що воно не є незаконним.
90. З цього приводу Суд звертає увагу, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення. Відтак, висновки суду щодо правомірності оскарженого рішення не мають самостійного правового значення. …».
З огляду на вищенаведене, відсутність у позивача права на звернення до суду є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Також суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19 зазначив, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.
Суд може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про порушення у зв`язку із цим прав лише за позовом належного позивача. Оцінка рішень за позовом особи, яка не має права на звернення до суду, яка не є потерпілою у конкретних правовідносинах (є неналежним позивачем), апріорі не може призвести до захисту прав і не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства.
Відповідно до частини 5статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17 та у постанові від 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19, суд вважає відсутніми правові підстави для надання оцінки судом по суті правомірності оспорюваної постанови та бездіяльності суб`єкта владних повноважень у цьому спорі, адже відсутність порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Доводи апелянта, зазначені в апеляційній скарзі щодо порушення відповідачем приписів законодавства не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно зі статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма