КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 квітня 2026 року Київ справа №320/1576/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Скрипки І.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 в особі представника Дяченка О.В. 07.07.2024 звернулася через підсистему «Електронний суд» до Київського окружного адміністративного суду з позовом (у зв`язку з надмірним навантаженням зареєстрований в суді 10.01.2025) до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.11.2021 по 26.06.2024 включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.11.2021 по 26.06.2024 включно у сумі 123302,75 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у день звільнення 10.11.2021 відповідач не провів із нею повного розрахунку. Повний розрахунок фактично здійснений 27.06.2024, у зв`язку із чим позивач має право на середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам процесуального закону, керуючись статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалою від 25.02.2025 позов залишив без руху з наданням позивачу строку для усунення виявлених недоліків.
На виконання вимог ухвали позивач усунула недоліки у строк та у спосіб, що визначені в ній.
Ухвалою суду від 24.07.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання. У цій ухвалі повідомлено суб`єкта владних повноважень відповідача про наявні в суді матеріали, які підлягають врученню йому як стороні, та про можливість їх отримання лише безпосередньо у суді (згідно із пунктом 12 частини дев`ятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).
06.08.2025 через підсистему «Електронний суд» відповідач надіслав до суду відзив, у якому зазначив, що позовні вимоги не визнає та у задоволенні позову просить відмовити. Заявлена позиція обґрунтована тим, що на військовослужбовців не поширюються норми Кодексу законів про працю України, зокрема, статті 116 та 117, а також приписи постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Окрім того, відповідач вважає, що оскільки на час звільнення позивача з військової служби спір щодо недоплачених сум грошового забезпечення був відсутній, то і підстави для застосування приписів статті 117 Кодексу законів про працю України також відсутні. 
Ухвалою суду від 24.07.2025 витребувано від відповідача:
- докази фактично нарахованого та фактично виплаченого грошового забезпечення за період, який охоплює спірні правовідносини;
- докази виконання рішення суду у справі № 320/9650/22;
- письмові пояснення щодо спірних правовідносин.
На виконання вказаної ухвали від 24.07.2025 відповідач разом із відзивом подав до суду платіжну інструкцію № 631 щодо виплачених сум за рішенням суду.
11.11.2025 ОСОБА_1 в особі представника Дяченка О.В. звернулася до суду через підсистему «Електронний суд» із заявою про врахування позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 24.09.2025 у справі № 580/3476/23, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23 щодо правил обрахунку середнього заробітку в залежності від періоду затримки остаточного розрахунку.
08.01.2026 ОСОБА_1 в особі представника Дяченка О.В. звернулася до суду через підсистему «Електронний суд» із заявою про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів із наданням додаткових пояснень. Так, позивач додатково зазначила, що протягом періоду знаходження цієї справи у провадженні суду відповідач на виконання судового рішення у справі № 320/8775/22 виплатив 25.12.2025 270429,79 грн індексації грошового забезпечення, яка підлягала виплаті при звільненні. На думку позивача, ця сума підлягає врахуванню під час обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач навела оновлений розрахунок суми середнього заробітку у розмірі 151513,18 грн. 
Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 10.10.2008, з якої наказом командира військової частини НОМЕР_1 за №255 від 10.11.2021, на підставі наказу командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 12.10.2021 № 31-РС, звільнена у запас. 
З 10.11.2021 виключена зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
У день звільнення відповідачем не проведено із позивачем повного розрахунку.
Як видно із витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №255 від 10.11.2021, відповідач добровільно виплатив позивачу при звільненні грошове забезпечення у загальній сумі 293587,65 грн, а саме:
- щомісячну премію у розмірі 1100,00 грн;
- надбавку за особливість проходження військової служби у розмірі 1283,76 грн;
- компенсацію за невикористану додаткову відпустку окремим категоріям ветеранів війни за 2017-2021 роки у розмірі 30511,25 грн;
- компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2021 рік у розмірі 19614,38 грн;
- одноразову вихідну допомогу при звільненні у розмірі 169991,25 грн;
- вартість речового майна, що належить до видачі при звільненні у запас у розмірі 71087,01 грн.
27.06.2024 на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 в адміністративній справі №320/9650/22 відповідач виплатив позивачу недоплачену при звільненні зі служби частину грошового забезпечення у розмірі 137261,44 грн.
Крім того, 25.12.2025 на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 29.05.2024 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2025 в адміністративній справі № 320/8775/22 відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 270429,79 грн.
Виплата коштів у розмірі 137261,44 грн та 270429,79 грн підтверджується виписками з банківського рахунку позивача.
Як вбачається із довідки від 10.11.2021 військової частини НОМЕР_1 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за вересень-жовтень 2021, тобто за останні два місяці проходження служби перед звільненням, позивачу нараховано всього 26152,50 грн (по 13076,25 грн у кожному із таких місяців).
Позивач обрахував середньоденний розмір грошового забезпечення із такої довідки як 428,73 грн.
Відповідачем не надано відомостей про середньоденний заробіток позивача та не висловлено заперечень стосовно вказаного позивачем розміру такого заробітку.
У зв`язку із цим, суд зазначає, що у силу приписів частини першої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить із такого.
За нормами статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
За положеннями статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, яким внесено зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких роботодавець повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
За положеннями частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Водночас частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування.
Тобто, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17.
Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Враховуючи, що позивачу при звільненні не виплачено належні суми грошового забезпечення, позовні вимоги про протиправність такої бездіяльності відповідача - є обґрунтованими.
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України.
Пунктами 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Як встановлено судом із довідки від 10.11.2021 військової частини НОМЕР_1 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за вересень-жовтень 2021 року, тобто за останні два місяці проходження служби перед звільненням, позивачу нараховано всього 26152,50 грн (по 13076,25 грн у кожному із таких місяців).
Враховуючи те, що у вересні-жовтні сумарно 61 календарний день, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 428,73 грн. Такий показник визнає позивач та не спростовує відповідач, тому суд застосовує саме його для обрахунку суми, яка має бути виплачена через несвоєчасний розрахунок.
Із урахуванням додаткових пояснень та наданих позивачем доказів, остаточний розрахунок із позивачем у цьому спорі здійснений 25.12.2025, тому період затримки з 11.11.2021 до 18.07.2022 становить 250 днів, а з 19.07.2022 до 19.01.2023 (6 місяців) – 185 днів. Загальний період затримки складає 435 днів. 
Отже сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням приписів статті 117 Кодексу законів про працю України, становить: 428,73 грн х 435 днів = 186497,55 грн.
Водночас за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Керуючись критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, а також із урахуванням встановлених обставин цього спору, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування.
Так, на час звільнення позивач мала право на отримання виплат у загальному розмірі 701278,88 грн (293587,65 грн – виплачені при звільненні згідно із наказом + 407691,23 – виплачені після звільнення на виконання судових рішень).
Таким чином, частка невиплачених сум грошового забезпечення від загальної суми виплат, які підлягали виплаті позивачу при звільненні складає 58,13% (407691,23/701278,88 х 100).
Беручи до уваги частку своєчасно невиплачених позивачеві коштів, пропорційною і справедливою сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі є 108411,02 грн (58,13% від 186497,55 грн – сума відшкодування до застосування пропорційності).  
Варто зауважити, що наведені судом розрахунки суми відшкодування відповідають правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. 
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
« 105. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
106. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців». 
Варто зауважити, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Подібна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме - у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 108411,02 грн.
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.11.2021 до 25.12.2025 включно.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.11.2021 до 25.12.2025 включно у сумі 108411,02 грн (сто вісім тисяч чотириста одинадцять гривень 02 копійки), з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при його виплаті.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Скрипка І.М.