КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 754/12229/25
номер провадження 22-ц/824/4120/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
представник відповідача ОСОБА_4.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року /суддя Коваленко І.І./
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася з вимогами про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля FORD FUSION 2488 (2016) № куз. НОМЕР_1 у сумі 211 959,41 грн.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено повністю: у порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля FORD FUSION 2488, (2016) № куз. НОМЕР_1 в сумі 211 959,41 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1695,68 грн./а.с. 68-73/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що спірний автомобіль Ford Fusion 2016 року випуску був придбаний за особисті кошти апелянта в період, коли сторони фактично не проживали разом однією сім`єю з 2019 року у зв`язку з його роботою за кордоном, а тому не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що суд безпідставно застосував презумпцію спільності майна, не врахувавши докази спростування такої презумпції.
Позивачка у відзиві на апеляційну скаргу та у запереченнях проти долучення нових доказів просила залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує, що апелянт у відзиві на позов у суді першої інстанції визнавав придбання автомобіля в період шлюбу. Заперечує твердження апелянта щодо не проживання однією сім`єю з 2019 року, посилаючись на те, що такі обставини не підтверджені доказами. Зазначає, що апелянт не спростував презумпцію спільності майна, а докази, подані до апеляційної скарги, не можуть бути прийняті, оскільки подані з порушенням строків, що не обґрунтовано поважними причинами неподання їх до суду першої інстанції та не досліджувалися судом першої інстанції.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що 06 жовтня 2001 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3 . 
21 жовтня 2020 року придбаний автомобіль Ford Fusion 2016 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 . Середня ринкова вартість автомобіля на момент розгляду справи становила 423 918,82 грн, відповідно 1/2 частка - 211 959,41 грн.
05 вересня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва ухвалив рішення про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 06 жовтня 2023 року. 
Питання поділу цього автомобіля розглядалося у справі №754/11485/23, де суд відмовив у визнанні його особистою приватною власністю позивачки, а апеляційний суд залишив рішення без змін, посилаючись на презумпцію спільності майна подружжя. Судом не встановлювався статус автомобіля як особистої власності ОСОБА_2 .
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 60 СК України про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воно зареєстроване, та презумпцією спільності такого майна; ст. 70 СК України про те, що при поділі майна частки подружжя є рівними, якщо інше не встановлено договором; ст. 71 СК України про те, що спір про поділ майна вирішується судом шляхом визначення часток або присудження компенсації; ст. 364 ЦК України про можливість виплати компенсації замість виділення частки в натурі.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувся у період шлюбу, апелянт не спростував презумпцію спільності, доказів придбання за особисті кошти або фактичного припинення сімейних відносин з 2019 року не надано, тому підлягає поділу в рівних частках шляхом присудження позивачці грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Так, відповідач вказує, що він фактично не проживав із позивачкою з 2019 р., оскільки працював за кордоном і спірний ТЗ придбано за його особисті кошти. Але при цьому, відповідачем не було подано як до суду першої інстанції, так і до апеляційної скарги докази того, що сторони дійсно з 2019 р. не проживали однією сім`єю та не вели спільне сумісне господарство, встановлення такого факту в судовому порядку не відбувалось, а також докази того, що спірний ТЗ було придбано за особисті кошти відповідача.
Клопотання апелянта про виклик в якості свідків осіб, які можуть підтвердити факт непроживання сторін однією сім`єю на дату придбання спірного ТЗ, відхиляється як таке, що не було предметом розгляду судом першої інстанції.
В суді апеляційної інстанції апелянт також заявляв, що ТЗ було придбано для його роботи, однак, доказів реєстрації ФОП та використання авто в робочих цілях також не надано, що загалом не відміняє факту його придбання у шлюбі.
Норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Отже, у цій справі апелянт не надав до суду першої інстанції жодних доказів придбання автомобіля виключно за його особисті кошти або фактичного припинення сімейних відносин з 2019 року - рішення суду про встановлення такого факту. Твердження про роботу за кордоном саме по собі не є підставою для віднесення майна до особистої власності, так і припинення сімейних відносин. Таким чином, презумпція спільності майна не спростована, а висновок суду першої інстанції про поділ автомобіля в рівних частках шляхом стягнення компенсації є законним і обґрунтованим (ст. 70, 71 СК України, ст. 364 ЦК України).
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови складено 02.03.2026 р.

Головуючий: Судді: