КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
09 квітня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/4648/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі: представника позивача Кононенка І. С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»
на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Галагана В. І.
від 22 жовтня 2025 року
у цивільній справі № 755/18137/25 Дніпровського районного суду міста Києва
за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» 
до ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 
про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
В вересні 2025 року позивач КП «Київтеплоенерго» звернулось в суд з даним позовом, в якому просило про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення у розмірі 193 757 грн 69 коп. та судовий збір у розмірі 3 028 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що надання послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення в будинку АДРЕСА_1 здійснюється КП «Київтеплоенерго» на підставі типового договору про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води, опублікованого в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 № 34 (5085). Крім того, позивач на підставі Договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», прийняв право вимоги до відповідачів з оплати боргу за послуги, спожиті до 01.05.2018, а саме: послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідачі отримують послуги, надані позивачем щодо квартири АДРЕСА_2 . Однак відповідачі не вносять плату за отримані послуги з постачання централізованого опалення та плату за постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01.08.2025 у розмірі 193 757 грн 69 коп.
Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позов. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» заборгованість у розмірі 147 908 грн 73 коп.
В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
В апеляційній скарзі КП «Київтеплоенерго», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за спожиті до 01.05.2017 послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води та штрафних санкцій скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за спожиті до 01.05.2017 послуги з централізованого опалення 7 597 грн 18 коп., за гаряче водопостачання 29 458 грн 30 коп., 3% річних 1 760 грн, інфляційні втрати 7 033 грн 48 коп. та судовий збір в сумі 716 грн 52 коп.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову за період з липня 2015 року до травня 2017 року є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального права щодо строків позовної давності, оскільки не врахував факт їх переривання. Апелянт-позивач стверджує, що у жовтні 2017 року відповідачами було здійснено оплату за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, що свідчить про визнання ними боргу. Звертає увагу на те, що згідно зі статтею 264 ЦК України після такого переривання перебіг позовної давності розпочався заново. Також апелянт наголошує на необхідності застосування пунктів 12 та 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо продовження та зупинення строків у зв`язку з карантином та воєнним станом. Зазначає, що розрахунок заборгованості, долучений до позовної заяви, є належним доказом, який відображає всі нарахування та оплати по особовому рахунку. Апелянт вказує, що відповідачі не надали доказів відключення від мереж або претензій щодо якості послуг, тому зобов`язані сплатити борг у повному обсязі. Стверджує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що призвело до безпідставного зменшення суми стягнення. На думку апелянта, право вимоги заборгованості, отримане ним на підставі договору цесії від 11.10.2018, охоплює весь період, починаючи з 2015 року. Позивач вважає, що суд помилково обмежив період стягнення травнем 2017 року, ігноруючи системний зв`язок між перериванням строку та його подальшим законодавчим продовженням.
Правом подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу із наведених у ній підстав та доводів.
Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду у справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що за наявності заяви відповідачів про застосування позовної давності вимоги поза межами трирічного строку не підлягають захисту. Встановивши, що позивач звернувся до суду у вересні 2025 року, суд застосував загальну позовну давність з урахуванням її продовження на період дії карантину. Суд визначив, що вимоги за період до травня 2017 року заявлені з пропуском строку, оскільки позивачем не було доведено наявності поважних причин для його поновлення. Врахувавши норми матеріального права та розрахунки позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість стягнення лише за період з 01.05.2017 по 01.08.2025. Суд першої інстанції відхилив вимоги в частині стягнення заборгованості за попередні роки як такі, що не охоплюються періодом законного захисту.
Колегія суддів у межах вимог та доводів апеляційної скарги погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову та застосування наслідків спливу позовної давності з наступних підстав.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України).
Вирішуючи питання про переривання перебігу позовної давності, суду слід враховувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу, належить, зокрема, добровільна часткова сплата боржником основного боргу. Проте вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває позовну давність, дії, вчинені без волевиявлення боржника або без належного підтвердження такого волевиявлення (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 161/20278/14-ц).
Колегія суддів зазначає, що обов`язок доказування переривання позовної давності покладається на позивача. У матеріалах справи як доказ переривання строку міститься лише розрахунок заборгованості, складений у формі зведеної таблиці. Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Наданий позивачем розрахунок за своєю правовою природою є документом, який відображає лише одностороннє бачення позивача щодо стану розрахунків, і не є первинним документом у розумінні податкового та бухгалтерського законодавства.
Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б ідентифікували платника та підтверджували волевиявлення саме відповідачів на погашення заборгованості у жовтні 2017 року, як-от: виписки по особовому рахунку з інформацією про джерело походження коштів, банківські квитанції, прибуткові касові ордери тощо. За відсутності таких документів твердження про добровільне визнання боргу відповідачами ґрунтується на припущеннях, що прямо заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК України.
Крім того, колегія суддів наголошує, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Дії боржника, вчинені поза межами строку давності, не можуть призвести до його переривання, оскільки неможливо перервати строк, який уже закінчився (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 19.04.2024 у справі № 518/776/20). Оскільки для вимог 2015 року строк позовної давності сплив у 2018 році, а факт належного переривання у 2017 році не доведений первинними документами, у суду відсутні підстави вважати ці вимоги такими, що не були прострочені станом на 02.04.2020.
Запроваджені статтею 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України режими продовження та зупинення строків стосуються виключно тих строків, які не спливли на момент настання відповідних обставин (02.04.2020 та 24.02.2022). Якщо строк позовної давності за вимогами 2015-2017 років закінчився до 02.04.2020, він не підлягав поновленню або продовженню в силу закону. Кредитор, який виявив тривалу бездіяльність у стягненні боргу, не може посилатися на карантинні обмеження як на підставу для реанімації строків, що спливли до початку пандемії.
Таким чином, за відсутності доказів добровільного визнання боргу відповідачами, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та обґрунтовано відмовив у стягненні заборгованості, щодо якої сплив строк позовної давності. Доводи апеляційної скарги про те, що сам факт наявності цифр у розрахунку свідчить про переривання строку, відхиляються колегією суддів як такі, що не ґрунтуються на стандартах доказування в цивільному процесі.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 13 квітня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов