ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/20380/14 Суддя (судді) першої інстанції: С.О. Удовіченко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Черпака Ю.К.,
Штульман І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Відділу соціального захисту населення Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Управління соціального захисту населення Бердичівської районної державної адміністрації, Бердичівської районної ради про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулось до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Бердичівської районної державної адміністрації, Бердичівської районної ради, в якому просило: 
- визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Андрушівської районної державної адміністрації в частині невиконання вимог пункту 6 «Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального населення на рахунок субвенцій з державного бюджету», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, а саме: не реєстрації за період з 01.01.2014 до 30.09.2014 додаткових зобов`язань за фактично надані послуги пільгового проїзду залізницею окремим категоріям громадян по Андрушівському районі за цей же період та не надсилань інформації про додаткові зобов`язання щомісяця до 18 числа фінансовому органу Андрушівської районної державної адміністрації Житомирської області; 
- стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Андрушівської районної державної адміністрації 159166,44 грн. на користь державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2014 по 30.09.2014.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що розмір фактичних витрат на перевезення пасажирів, що користуються пільгами, за січень-вересень 2014 року становить 222089,07 грн., тоді як компенсаційних виплат за цей період він отримало лише на суму 62922,63 грн. Оскільки відповідач як розпорядних бюджетних коштів не проводив реєстрації додаткових зобов`язань та щомісячних надсилань уточненої інформації про фактично нараховані у поточному місяці суми до фінансового органу, то це і зумовило появу заборгованості по виплаті компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян на зазначену вище суму.
Постановою Окружного адміністративного суду від 04.02.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2015, позовні вимоги Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Андрушівської районної державної адміністрації в частині невиконання вимог пункту 6 «Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального населення на рахунок субвенцій з державного бюджету», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.02 №256, а саме, не реєстрації за період з 01.01.2014 до 30.09.2014 додаткових зобов`язань за фактично надані послуги пільгового проїзду залізницею окремим категоріям громадян по Андрушівському районі за цей же період та не надсилань інформації про додаткові зобов`язання щомісяця до 18 числа фінансовому органу Андрушівської районної державної адміністрації Житомирської області. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Андрушівської районної державної адміністрації 159166,44 грн. на користь Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2014 по 30.09.2014.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.03.2017 по справі №826/20380/14 касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Андрушівської районної державної адміністрації Житомирської області задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2015 скасовано, а справу направлено на новий розгляд.
Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що суди попередніх інстанцій дослідили лише стан розрахунків між сторонами (зокрема те, що в повному обсязі понесені позивачем витрати йому не компенсовано), але не з`ясовували питання про те, чи виконав відповідач як розпорядник бюджетних коштів взяті на себе зобов`язання в повному обсязі в межах затверджених субвенцій, що з огляду на наведене вище має суттєве значення для правильного вирішення цього спору.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року позовні вимоги – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Бердичівської районної державної адміністрації в частині невиконання вимог пункту 6 «Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального населення на рахунок субвенцій з державного бюджету», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256.
Стягнуто з Управління соціального захисту населення Бердичівської районної державної адміністрації 159166,44 грн на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» витрати, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2014 по 30.09.2014.
В апеляційній скарзі Відділ соціального захисту населення Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у зв`язку зі змінами в адміністративно-територіальному устрої України та закріплених джерел доходів бюджету, які з 2020 року перейшли до бюджетів територіальних громад району, та враховуючи той факт, що на даний час надходження до районного бюджету Бердичівського району є мінімальними, зазначене не дозволяє здійснювати фінансування заборгованості попередніх років за перевезення пільгової категорії населення.
На думку апелянта, оскільки з 01.01.2016 була відмінена державна субвенція на перевезення пільгових категорій громадян з якої і відбувалося фінансування, розподіл якої затверджувався на сесії Бердичівської районної ради, враховуючи такі зміни, Укрзалізниця мала заключити договори з міськими, селищними та сільськими радами для отримання компенсації за перевезення пільгових категорій громадян, як це зробили автоперевізники та Укртелеком, тому підстави для задоволення позовних вимог – відсутні.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 17.03.2014 між ДТГП «Південно-Західна залізниця» та Управлінням праці та соціального захисту населення Андрушівської районної державної адміністрації укладено договір про розрахунки за пільгові перевезення залізничним транспортом у приміському сполученні окремих категорій громадян, предметом якого є регламентація взаємовідносин сторін щодо здійснення розрахунків за перевезення пільгової категорії громадян залізничним транспортом за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на приміських маршрутах, згідно ст. 102 Бюджетного кодексу України та Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».
Відповідно до пункту 2.1.1 перевізник забезпечує перевезення окремих категорій громадян, відшкодування проїзду яких здійснюється у відповідності до статті 102 Бюджетного кодексу України та Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік".
Термін дії даного Договору встановлюється з 01.01.2014 і діє до 31.12.2014 (пункт 5 договору).
Згідно підпункту 2.1.3 Договору перевізник подає щомісяця не пізніше 6 числа платнику розрахунок необхідної суми відшкодувань за перевезення пільгової категорії громадян у залізничному транспорті на приміських маршрутах відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2009 року № 1359 «Про затвердження Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян».
У відповідності до підпункту 2.2.1 Договору платник забезпечує протягом 3 днів перевірку поданого перевізником розрахунку необхідної суми відшкодувань за перевезення пільгових категорій громадян і складає акт звіряння розрахунків в межах бюджетних призначень на 2014 рік.
Підпунктом 2.2.2 Договору передбачено, що платник здійснює розрахунки з перевізником у п`ятиденний термін після отримання відповідного фінансування в межах обсягу затверджених асигнувань на зазначені цілі.
У разі скорочення (збільшення) обсягу затверджених асигнувань вживає заходи щодо приведення договірних зобов`язань з перевізником та обсягів бюджетних зобов`язань у відповідності до уточнених обсягів бюджетних асигнувань.
Як зазначає позивач, залізниця здійснює всі дії щодо виконання договірних зобов`язань з надання послуг по перевезенню пільгових категорій громадян та обліку цих пасажирів та в період з 01.01.2014 року по 30.09.2014 року залізницею надано послуги по перевезенню пільгових категорій громадян по Андрушівському районі на суму 222089,07 грн., однак відповідачем відшкодовані збитки від перевезення пільгових категорій громадян не в повному обсязі.
Незгода позивача з бездіяльністю відповідача щодо виплати сум компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян зумовила його звернення до суду за захистом своїх порушених прав з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відсутність бюджетних асигнувань не може слугувати підставою невиконання зобов`язань щодо компенсації пільгового проїзду залізничним транспортом окремих категорій населення, а кошти в сумі 159166,44 грн., заявлені позивачем до стягнення з Управління соціального захисту населення Бердичівської районної державної адміністрації, фактично є втратами підприємства, які воно понесло, надавши послуги з перевезення пільговим категоріям громадян, і які відповідач повинен відшкодувати, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 №2017-III (далі – Закон №2017-III).
Статтею 19 вказаного Закону №2017-III визначено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
У свою чергу, соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено, зокрема, Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12.03.1993, Законами України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про охорону дитинства», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
Відповідно до пункту 6 Порядку обслуговування громадян залізничним транспортом, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1997 № 252 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), суб`єкти господарської діяльності, які займаються перевезенням та обслуговуванням пасажирів, повинні забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно із законодавством України.
Залізниця безперешкодно надає пільговий проїзд окремим категоріям громадян, які мають право на відповідні пільги при користуванні залізничним транспортом. Жодним законодавчим актом не передбачено обмеження у пільговому перевезенні осіб, які мають право на пільговий проїзд; особа, яка має право на пільговий проїзд, може скористатися такою пільгою в будь-який час і без жодних обмежень.
Норми вказаних законів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.
У свою чергу, статтею 174 Господарського кодексу України зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону та іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність.
Зобов`язання сторін, в даному випадку, виникають безпосередньо із законів України і не залежать від волевиявлення сторін.
Згідно з нормами статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлення тарифів на перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу залізничним транспортом (за винятком приміських пасажирських перевезень) у межах України здійснюється на підставі бюджетної, цінової та тарифної політики у порядку, що визначає Кабінет Міністрів України. Тарифи на перевезення пасажирів і багажу в приміському сполученні встановлюються відповідними залізницями за погодженням з місцевими органами виконавчої влади. При рівні тарифів, що не забезпечують рентабельності цих перевезень, збитки залізниць компенсуються з місцевих бюджетів. Тарифи на перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу залізничним транспортом у міжнародному сполученні встановлюються відповідно до міжнародних договорів та чинного законодавства України. Розрахунки за роботи і послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу, пошти, щодо яких не здійснюється державне регулювання тарифів, провадяться за вільними тарифами, які визначаються за домовленістю сторін у порядку, що не суперечить законодавству про захист економічної конкуренції. Для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.
У відповідності до частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України / в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусила зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв`язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками.
Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.
Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з нормами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Виходячи з положень пункту 4 частини першої статті 611 ЦК України, одним з правових наслідків порушення зобов`язання, встановлених договором або законом, є відшкодування збитків.
Відповідно до вимог статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
Згідно з підпунктом «г» пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України до видатків, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.
Так, Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» було передбачено виділення коштів на компенсацію підприємствам транспорту за надання послуг по пільговому перевезенню окремих категорій громадян.
Зокрема, на виконання вказаної державної програми згідно додатку 7 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 року №719-VII передбачено додаткову дотацію з державного бюджету до обласного бюджету Житомирської області в сумі 51783,1 тис. грн.
У свою чергу, механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надано законом, що здійснюється за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів, а також субвенцій з державного або місцевого бюджетів, визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1359 «Про затвердження Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян» (далі - Порядок №1359 в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно пункту 3 Порядку №1359 облік пільгових перевезень та визначення суми недоотриманих коштів від таких перевезень проводиться залізницями на підставі інформації автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями та реєстраторів розрахункових операцій про оформленні та видачі пасажирам безоплатні або пільгові проїзні документи (квитки).
Відповідно до пункту 4 цього Порядку №1359 сума недоотриманих коштів обчислюється в автоматизованому режимі під час оформлення кожного безоплатного та пільгового проїзного документа (квитка) як різниця між повною вартістю проїзду, встановленою згідно з діючими тарифами для відповідного виду сполучення, маршруту прямування, категорії поїзда та вагона, і вартістю проїзду, що сплачує пасажир відповідно до наданих пільг.
Пунктом 5 Порядку №1359 визначено, що інформація про оформлені та видані пасажирам безоплатні та пільгові проїзні документи (квитки) включається до місячної станційної звітності.
У відповідно до пункту 7 Порядку №1359 сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток).
Згідно з нормами пунктом 9 Порядку №1359 на підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевого бюджетів.
Виходячи з положення пункту 10 Порядку №1359 залізниця щомісяця не пізніше, ніж 15 числа місяця, наступного за звітним, подає відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, облікові форми.
Отже, виходячи з положень пунктів 3-5, 7, 9, 10 Порядку №1359 облік пільгових категорій на залізничному транспорті здійснюється за виданими безкоштовними (пільговими) проїзними документами, які оформляються на підставі відповідного посвідчення за кожною категорією.
У свою чергу, сума недоотриманих доходних надходжень розраховується автоматизовано за кожним пільговим (безкоштовним) квитком у залежності від маршруту прямування згідно з діючими тарифами та формується в місячну звітність.
На підставі звітності залізниці формують облікові форми, відповідно до яких головним розпорядникам коштів виставляються рахунки.
В облікових формах зазначено фактичну кількість оформлених пільгових проїзних квитків та відповідну недоотриману суму коштів за перевезення фактичної кількості пільговиків.
Вищезазначені нормативні акти покладають на відповідача обов`язок компенсувати підтверджені обліковими формами недоотримані кошти позивачем за перевезення пільгової категорії населення в повному обсязі.
При цьому, частиною другою статті 218 ГК України та статті 617 ЦК України прямо передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.
Нормами чинного законодавства України не передбачено залежність відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.
Закон України «Про залізничний транспорт» та Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 27.12.2006 № 1196, не передбачають жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.
У той же час, позивач не наділений правом перевіряти місце реєстрації пільгових пасажирів, чи відмовляти їм у наданні послуг, в разі реєстрації таких пасажирів за межами юрисдикції відповідача.
Перевезення пасажирів на пільгових умовах AT «Українська залізниця» виконано не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган - платник (відповідач), у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати перевізнику.
Обслуговуючи дану категорію громадян України, залізниця не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування залізницям витрат на перевезення пільговиків.
Відповідно, механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету визначений постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (далі - Порядок №256 в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п.п.2, 3 Порядку №256 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.
Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.
Пунктом 5 Порядку № 256 головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг.
Згідно пункту 6 Порядку № 256 у разі виникнення додаткових зобов`язань головні розпорядники коштів місцевих бюджетів надсилають щомісяця до 18 числа фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) уточнену інформацію про фактично нараховані у поточному місяці суми. Зазначені фінансові органи готують уточнені реєстри нарахованих у поточному місяці сум та подають їх до 20 числа Міністерству фінансів АРК, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби Автономної Республіки Крим, областях, міст Києві та Севастополі.
Частиною першою статті 102 Бюджетного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті «б» пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
З аналізу вищевикладених норм вбачається, що саме на управління соціального захисту населення місцевих адміністрацій, які є головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, покладено обов`язок відшкодовувати підприємствам залізничного транспорту витрати, понесені за пільгове перевезення громадян.
Як наслідок, виконання позивачем обов`язку перевезення усіх пільгових категорій громадян кореспондується обов`язок відповідача компенсувати всі витрат, понесені позивачем у зв`язку з таким перевезенням.
Відтак, відсутність бюджетних асигнувань не може слугувати підставою невиконання зобов`язань щодо компенсації пільгового проїзду залізничним транспортом окремих категорій населення.
Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 14.11.2018 та від 15.03.2019 року (справи № 761/10304/15-а, № 761/25336/15-а ).
Тобто, відсутність коштів для належного виконання грошового зобов`язання не може бути визнана обставиною, що звільняє від відповідальності (форс-мажорною обставиною), незалежно від підстав її виникнення.
Враховуючи викладене, колегія суддів погодужється з висновком суду першої інстанції про те, що кошти в сумі 159166,44 грн., заявлені позивачем до стягнення з Управління соціального захисту населення Бердичівської районної державної адміністрації, фактично є втратами підприємства, які воно понесло, надавши послуги з перевезення пільговим категоріям громадян, і які відповідач повинен відшкодувати.
Як наслідок, наявні підстави для стягнення з відповідача 159166,44 грн на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2014 по 30.09.2014.
Доводи апелянта про те, що з 01.01.2016 була відмінена державна субвенція на перевезення пільгових категорій громадян з якої і відбувалося фінансування, розподіл якої затверджувався на сесії Бердичівської районної ради колегія суддів оцінює критично, з огляду на те, що спірні правовідносини переглядаються на час їх виникнення з урахуванням діючого на той час законодавства.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Відділу соціального захисту населення Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області – залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді Ю.К.Черпак

І.В. Штульман