Справа № 758/2449/26 
Категорія 30 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2026 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Мельниченко К.Б., розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 

У С Т А Н О В И В :

До Подільського районного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі за текстом - заявник) із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 та просить суд: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв?язку особисто і через третіх осіб; заборонити ОСОБА_2 наближатися на визначену відстань до місця проживання, роботи та місць частого відвідування ОСОБА_1 .
В обґрунтування заяви заявник зазначила, що проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 разом із заінтересованою особою.
Під час спільного проживання, протягом тривалого часу, ОСОБА_2 вчиняє психологічний тиск, систематично вказує як і що робити, з ким спілкуватись, ображав, висловлювався нецензурною лайкою, знецінював в очах дитини як матір, як людину, як кваліфікованого спеціаліста. Постійно шукає привід для образ, робив життя нестерпним та погрожував виставити речі за двері квартири. Окрім цього, залякав малолітню дитину, яка хвилюється за себе та свою матір.
На даний час між сторонами вирішується питання щодо розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.
12.02.2026 між заявником та ОСОБА_2 виник конфлікт, внаслідок чого було викликано поліцію та складено заяву № ЕО 6375 від 12.02.2026.
Заявник дуже хвилюється за дитину та за себе, а тому, була вимушена звернутись до суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 лютого 2026 року, головуючим суддею у справі визначено суддю Гребенюка В.В.
Ухвалою суду від 25 лютого 2026 року провадження у справі відкрито за правилами окремого провадження без виклику сторін.
Справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі.
Судом встановлено, що заявник та заінтересована особа зареєстровані та проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно відповіді № 2383127 від 25.02.2026 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вищевказана квартира на праві власності належить ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
При вирішенні заяви суд враховує правові висновки, викладені у Постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, згідно з якими видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Звертаючись до суду за захистом прав і інтересів, які порушенні від домашнього насильства, шляхом видачі обмежувального припису, який полягає у забороні ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; забороні ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв?язку особисто і через третіх осіб; забороні ОСОБА_2 наближатися на визначену відстань до місця проживання, роботи та місць частого відвідування ОСОБА_1 строком на 6 місяців, оскільки має місце посилання заявника на те, що заінтересованою особою вчиняється фізичне та психологічне насильство.
Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст.9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
За правилами частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За приписами статей 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Відповідно до роз`яснень, наведених в п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 зареєстрований за своїм місцем проживання і воно є спільним заявницею та є власником даного житла, доказів, що останній має інше житло до матеріалів справи не долучено, видача обмежувального припису із забороною наближатися до місця проживання заявника призведе до порушення його права на користування власним житлом, що суперечить положенням Конституції України, Цивільного кодексу України та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Натомість, судом встановлено наявність спору між сторонами щодо поділу майна подружжя, що зводиться до обмеження прав ОСОБА_2 у його користуванні та не може в повній мірі розцінюватись судом як насильство у сім`ї.
З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що з метою застосування превентивного засобу, стримування та попередження повторення неправомірних дій зі сторони ОСОБА_2 , до останнього слід застосувати обмежувальний припис на строк три місяці, в межах строку, передбаченого ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заборонивши вести листування, телефонні переговори з заявником або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Суд вважає, що такий захід стримування буде стимулювати ОСОБА_2 до правомірної поведінки, дотримання правил встановленого правопорядку, запобігання правопорушенням, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, в задоволенні решти заявлених вимог, слід відмовити.
Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, суд відносить на рахунок держави.
Вимогами частини четвертої статті 350-6 ЦПК України визначено, що рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, ЗУ «Про запобіганню та протидію домашньому насильству, ст. 405 ЦК України, ст. ст. 1-33, 293, 294, 350-1-350-8, 352-355 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 - задовольнити частково;
Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на три місяці, встановивши наступні заходи тимчасового обмеження його прав, зокрема: заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв?язку особисто і через третіх осіб;
В іншій частині в задоволенні вимог заяви - відмовити;
Повне найменування учасників справи:
заявник - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 );
заінтересована особа - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 );
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.
Копію рішення направити до Подільського УП ГУНП у м. Києві для взяття на профілактичний облік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання;
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення;
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя     В.В. Гребенюк