П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/1666/25	

Перша інстанція: суддя Юхтенко Л.Р.,

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Яковлєва О.В.,
суддів Крусяна А.В., Осіпова Ю.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, а саме: 
- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01 листопада 2024 року по 23 січня 2025 року, відповідно до ст. 117 КЗпП України;
- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01 листопада 2024 року по 23 січня 2025 року, відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року задоволено, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01 листопада 2024 року по 23 січня 2025 року, відповідно до ст. 117 КЗпП України;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2024 року по 23 січня 2025 року відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що 
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 31 листопада 2024 року № 301 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення капітана ОСОБА_1 , 31 жовтня 2024 року.
При цьому, наказом наказано виплатити премію за особистий внесок у загальні результати служби з 01 по 31 жовтня 2024 року в розмірі 420 відсотків посадового окладу; грошову компенсацію за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік, 25 календарних днів за 2024 рік, 1 календарний день згідно Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2024 рік.
При цьому, у відзиві на позовну заяву зазначено, що 31 жовтня 2024 року ОСОБА_1 вчасно виплачено суму 217 326,40 грн, що складається з грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який звільняється зі служби.
Своєю чергою, позивач зазначив, що 21 листопада 2024 року на його картковий рахунок надійшли кошти від відповідача у сумі 3656,31 грн з коментарем «заробітна плата», та 27 листопада 2024 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти від відповідача у сумі 29550 грн з коментарем «заробітна плата», та 13 грудня 2024 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти від відповідача у сумі 986,58 грн з коментарем «заробітна плата», а також 23.01.2025 року на картковий рахунок позивача від відповідача знову надійшли кошти 23936,65 грн з коментарем «випл. Грош.компенсації за неотримане речове майно».
На адресу відповідача направлено адвокатський запит вих. № 555 від 11 грудня 2024 року з проханням надати відомості про нарахування грошового забезпечення, та повідомити причину затримки остаточного розрахунку та невиплати належних позивачу сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, та нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Листом від 24 грудня 2024 року відповідач повідомив представнику позивача, що виплата позивачу у сумі 29550 грн проведена за неотримане речове майно та у зв`язку з тим, що основним розпорядником бюджетних коштів НГУ є Головне управління НГУ, дана виплата була нарахована із затримкою після надходження коштів до відповідача від розпорядника коштів.
Щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки у листі вказано, що військова частина не порушувала прав позивача щодо виплати коштів, оскільки основним розпорядником коштів Національної гвардії України є головне управління Національної гвардії України, а військова частина НОМЕР_1 має право розпоряджатись коштами після того як вони надійдуть в розпорядження, у зв`язку з цим виникла затримка з нарахуванням коштів на рахунок позивача.
Не погодившись з не виплатою середньої заробітної плати позивач звернувся до суду з позовом.
За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції зроблено висновок про задоволення позовних вимог, так як позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
При цьому, згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
При цьому, згідно абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивач звернувся до суду з даним позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, оскільки позивачу станом на день звільнення зі служби, а саме 31 жовтня 2024 року, не виплачено усіх належних виплат, а саме виплати грошового забезпечення та компенсації неотриманого речового майна, які окремо нараховані та виплачені 21 листопада 2024 року, 27 листопада 2024 року, 13 грудня 2024 року та 23 січня 2023 року.
В свою чергу, задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що позивач має право на отримання середнього заробітку за період з 01 листопада 2024 року по 23 січня 2025 року.
Між тим, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначати наступне.
Так, з аналізу вищевикладених нормативно-правових актів вбачається, що позивачу, станом на день виключення зі списку особового складу військової частини мали виплатити усі належні йому кошти, пов`язані з проходженням військової служби.
При цьому, з аналізу вищевикладених положень КЗпП України вбачається, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Між тим, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
В даному випадку, нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби.
В свою чергу, надаючи правову оцінку спірним правовідносин необхідно зауважити, що неможливість поширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положень статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на всіх працівників.
В даному випадку, аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду, а саме: від 10 травня 2019 року (справа № 811/276/16), від 07 лютого 2019 року (справа № 804/5067/16), від 14 березня 2019 року (справа № 820/660/17).
Між тим, з аналізу вищевикладених положень ст. 117 КЗпП України вбачається, що особа має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
В свою чергу, сторонами у справі не заперечується, що у день виключення позивача зі списків особового складу, а саме 31 жовтня 2024 року, йому не виплачено належних сум грошового забезпечення за останній місяць служби та одноразових виплат при звільненні.
Відповідні виплати остаточно здійснено Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України лише 23 січня 2025 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Проте, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції, обираючи спосіб поновлення порушених прав позивача, помилково не здійснено розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Між тим, колегія суддів зазначає, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
В свою чергу, як вбачається із зібраних матеріалів справи, за два останні місяці служби, що передували місяцю звільнення позивача, останньому нараховано 73 584,58 грн (37 324,78 грн за серпень + 36 259,80 грн за вересень).
До вказаної суми судом не включено додаткову винагорода, передбачену постановою КМУ № 168, яка була запроваджена на період дії воєнного стану та має компенсаційну мету, оскільки вона, згідно вимог постанови КМУ № 100, не враховується при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.
Відповідний висновок відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 січня 2025 року (справа № 460/2645/24), постанові від 24 липня 2025 року (справа № 300/8802/23).
Таким чином, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 1206,31 грн.
В свою чергу, як встановлено судом першої інстанції, на картковий рахунок позивача після звільнення від Військової частини НОМЕР_1 21 листопада 2024 року зараховано 3656,31 грн, 27 листопада 2024 року зараховано 29 550,00 грн, 13 грудня 2024 року зараховано 986,58 грн, 23 січня 2025 року зараховано 23 936,65 грн.

Тому, сума середнього заробітку за період з 01 листопада 2024 року (перший день після звільнення) по 22 січня 2025 року (останній день затримки розрахунку) складає 100 123,73 грн (1 206,31 грн х 83 дні).

Проте, колегія суддів зазначає, що позивач не має права на отримання усієї суми середнього заробітку за відповідний період, з огляду на наступне.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року (справа № 489/6074/23) сформовано висновок про наявність підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06 грудня 2024 року (справа № 440/6856/22).
Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Тому, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року, у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне також зменшити суму середнього заробітку позивачу.
Між тим, як зазначено вище, після звільнення позивача зі служби йому почергово 21 листопада 2024 року, 27 листопада 2024 року, 13 грудня 2024 року та 23 січня 2025 року.
Згідно наданої довідки про грошове забезпечення позивача та довідки про вартість речового майна, вказані виплати (до відрахування податків і зборів) складали 4 542,00 грн, 30 000,00 грн, 1 255,56 грн, 24 351,93 грн (загалом 60 149,49 грн).
В свою чергу, за останній місяць служби позивачу нараховано 325 271,80 грн, тоді як загальна сума, яка мала бути нарахована та виплаченою до звільнення позивача зі служби склала 385 421,29 грн.
Внаслідок чого, враховуючи принцип співмірності кожної невчасно виплаченої складової грошового забезпечення до загальної суми грошового забезпечення, яка мала бути виплаченою 31 жовтня 2024 року, колегія суддів вважає, що:
- за період з 01 листопада 2024 року по 20 листопада 2024 року (включно) позивач має право на отримання 15,61% від середнього заробітку, нарахованого за відповідний період; 
- за період з 21 листопада 2024 року по 26 листопада 2024 року (включно) позивач має право на отримання 14,43% від середнього заробітку, нарахованого за відповідний період; 
- за період з 27 листопада 2024 року по 12 грудня 2024 року (включно) позивач має право на отримання 6,65% від середнього заробітку, нарахованого за відповідний період;
- за період з 13 грудня 2024 року по 22 січня 2025 року (включно) позивач має право на отримання 6,32% від середнього заробітку, нарахованого за відповідний період;
При цьому, за вказаних висновків, сума середнього заробітку, належна позивачу до виплати, склала: 
- за період з 01 листопада 2024 року по 20 листопада 2024 року - 3 766,10 грн (20 днів х 1206,31 грн х 15,61%);
- за період з 21 листопада 2024 року по 26 листопада 2024 року - 1 044,42 грн (6 днів х 1206,31 грн х 14,43%);
- за період з 27 листопада 2024 року по 12 грудня 2024 року - 1 283,51 грн (16 днів х 1206,31 грн х 6,65%)
- за період з 13 грудня 2024 року по 22 січня 2025 року - 3 125,79 грн (41 день х 1206,31 грн х 6,32%)
Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку позивач отримав право, з урахуванням принципу співмірності, за період з 01 листопада 2024 року по 22 січня 2025 року, склала 9 219,82 грн.
Враховуючи вищевикладені висновки суду про невірно обраний судом першої інстанції спосіб поновлення порушених прав позивача, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції у його резолютивній частині.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року змінити, виклавши 3 абзац резолютивної частини у наступній редакції:
«Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01 листопада 2024 року по 22 січня 2025 року (включно), розміром 9219,82 грн.».
В іншій частині, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		О.В. Яковлєв	
Судді	  	А.В. Крусян   Ю.В. Осіпов