Справа № 381/6415/25
Провадження № 2-а/369/153/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
cудді Лапченко О.М.,
за участі секретаря Дубицької М.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 про скасування постанови про адміністративне правопорушення, -
в с т а н о в и в: 

представник позивача – адвокат Татаржинський М.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, згідно якого просить постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 № R144879 від 27.10.2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 210 та/або 210-1 КУпАП у виді штрафу в сумі 17000 грн. – скасувати, а провадження по справі про адміністративне правопорушення – закрити. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 повернути ОСОБА_1 сплачений ним штраф у розмірі 50 % від основної суми штрафу, а саме 8500 грн. 
 
В обґрунтування позову вказує, що ОСОБА_1 при оновленні даних було виявлено, що у застосунку «Резерв+» відображається інформація про порушення ним правил військового обліку. ОСОБА_1 стоїть на обліку в  ІНФОРМАЦІЯ_1 (Боярка). Даний факт підтверджується витягом із застосунку «Резерв+». Статтею 279-9 КУпАП передбачено, що у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, але не пізніше дня розгляду справи про таке адміністративне правопорушення, особа може звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, уповноваженого Головою Служби зовнішньої розвідки України підрозділу Служби зовнішньої розвідки України, в якому вона перебуває на обліку, із заявою, в якій особа зазначає, що не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності. 27.10.2025 року ОСОБА_1 було подане клопотання про визнання адміністративного правопорушення в порядку ст. 279-9 КУпАП. У відповідь на таке клопотання позивача начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 було складено та винесено оскаржувану постанову № R144879 від 27.10.2025 року про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 17000 грн. з можливістю оплати 50% розміру штрафу при умові такої сплати протягом 20 календарних днів. Позивач вважає постанову Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 № R144879 від 27.10.2025 року безпідставною, такою, що винесена без з`ясування всіх обставин по даній справі та такою, що підлягає скасуванню. У витязі із застосунку «Резерв+» містилась інформація щодо дати початку розшуку ОСОБА_1 , а саме - з 30.03.2025 року. Причина розшуку: не прибув за повісткою до ТЦК та СП. Тобто, вчинене ОСОБА_1 в особливий період правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП було виявлене 30.03.2025 року. У відповідності до ч. 7 ст. 38 КУпАП останній день тримісячного строку щодо можливості накладення адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 за вчинення в особливий період правопорушення, передбаченого статтями 210 та/або 210-1 КУпАП припадав на 30.06.2025 року. Отже, станом на дату подання ОСОБА_1 клопотання від 27.10.2025 року, строк передбачений статтею 38 КУпАП закінчився. Таким чином, у Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 були наявні підстави для складання постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, що позивач не оспорював, однак підстави для накладення на позивача санкції статтей 210 та/або 210-1 КУпАП у вигляді штрафу – були відсутні, що в свою чергу вказує на необхідність закриття адміністративного провадження. Пунктом 7 частини 1 статті 247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: 7) закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. Тобто, за фактом розгляду справи про адміністративне правопорушення, Начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 повинен був винести постанову про закриття справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 210 та/або 210-1 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП та закрити дане адміністративне провадження. Однак, Начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 при винесенні оскаржуваної постанови № R144879 від 27.10.2025 року не було враховано приписи ч. 7 ст. 38 КУпАП, якими прямо передбачено, що адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Постанова Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № R144879 від 27.10.2025 року не містить жодних доказів, які б підтверджували факт про те, що ОСОБА_1 не з`явився своєчасно до центру комплектування та соціальної підтримки для постановки на військовий облік. Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме правопорушення (у випадку його вчинення), повинне бути належним чином зафіксоване. Таким чином, відсутність доказів, які б підтверджували факт про те, що ОСОБА_1 не з`явився своєчасно до центру комплектування та соціальної підтримки для оновлення військово-облікових даних вказують на той факт, що відповідачем з порушенням ст. 251 КУпАП було складено та винесено оскаржувану постанову. Зазначене, дає підстави вважати оскаржувану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню. 
Положення статей 210, 210-1 КУпАП не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи. Таким чином, відповідач, як один з держателей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста не позбавлений можливості шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи отримати інформацію про ОСОБА_1 , що прямо виключає необхідність застосування санкцій статей 210, 210-1 КУпАП до позивача. 
Позивачем було сплачено 50 % від розміру штрафу накладеного на нього постановою Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 № R144879 від 27.10.2025 року лише через необхідність не мати у застосунку «Резерв+» відмітки про порушення правил військового обліку. Даний факт підтверджується квитанцією від 30.10.2025 року. Відтак, притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтями 210 та/або 210-1 КУпАП неможливе, оскільки закон, який погіршує становище, не має зворотньої дії у часі. Крім того, згідно зі ст. 62 Конституції України всі сумніви тлумачаться на користь особи, яка притягається до відповідальності. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення за статтями 210 та/або 210-1 КУпАП стосовно ОСОБА_1 не могло бути розпочато, а розпочате підлягало закриттю за фактом закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.12.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення. 
Представник відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 (Боярка), будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. 
Представник відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_3 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, надав відзив на позовну заяву, згідно якої проти позову заперечував, вказав, що ОСОБА_1 правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності. 
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду. Згідно вищевикладеного в разі, якщо до територіального центру комплектування та соціальної підтримки повертаються належним чином оформленні рекомендовані листи з позначкою “Повістка ТЦК”, та з відміткою оператора поштового зв`язку “адресат відсутній за зазначеною адресою”, це являється належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. 
Так ОСОБА_1 повинен був з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_5 20.03.2025 року за повісткою № 2867375 для уточнення даних. Згідно інформації в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів дата проходження ОСОБА_1 медичного огляду з метою визначення придатності до військової служби невідома. Станом на 07.03.2025 року ОСОБА_1 бронювання та відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не мав. Оскільки відомості про медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби відносяться до персональних даних, 07.03.2025 року ОСОБА_1 в автоматичному режимі сформована повістка № 32867335 про уточнення даних, яка засобами поштового зв`язку направлена останньому. Однак з невідомих причин ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 на визначену дату не з`явився. Відповідно в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів сформована адміністративна справа щодо ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП за фактом не прибуття до ТЦК та СП за повісткою. 
27.10.2025 року через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста від ОСОБА_1 в порядку ст. 279-9 КУпАП надійшла заява про те, що він не оспорює допущене порушення, згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності. В подальшому 27.10.2025 року постановою №R144879 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 210-1 КУпАП та призначене адміністративне покарання у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. 
Приписами ч.9 ст.38 КУпАП України встановлений строк накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, - протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення. Отже, є загальний присічний річний строк від дати вчинення правопорушення, протягом якого повинно бути накладеним стягнення, і є інший, теж присічний трьохмісячний строк накладення стягнення за вчинене адміністративне правопорушення, якщо дата вчинення і дата виявлення такого правопорушення не співпадають. Враховуючи встановлені обставини справи, датою вчинення адміністративного правопорушення є 20.03.2025 року, тобто визначена дата явки ОСОБА_1 , як військовозобов`язаного до ІНФОРМАЦІЯ_5 , так як останній у визначену дату не з`явився. Оскільки адміністративне стягнення накладено 27.10.2025 року, річний строк накладення адміністративного стягнення в цьому випадку є дотриманим. В цьому випадку є необхідність встановлення дати виявлення адміністративного правопорушення. ОСОБА_1 стверджує, що датою виявлення адміністративного правопорушення є дата звернення до органів Нацполіції, а саме - 30.03.2025 року. Разом із тим, не погоджується з відповідними доводами позивача. Зокрема, в контексті приписів статті 38 КУпАП, під виявленням адміністративного правопорушення необхідно розуміти встановлення в діянні особи ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення. У відповідності до приписів статті 9, 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення, це завжди винне діяння (дія або бездіяльність). А отже, встановлення лише ознак об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, зокрема, часу, місця та способу вчинення певного діяння, без становлення вини особи у його вчиненні та форми вини, чи, принаймі без здобуття доказів, які з високим ступенем вірогідності можуть підтверджувати винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення, не свідчить про виявлення адміністративного правопорушення для цілей застосування строків, визначених статтею 38 КУпАП. Тому, встановлення лише факту неявки особи у час та місце, визначені в повістці, без встановлення причин такої неявки та без встановлення вини особи у вчиненні відповідного діяння (бездіяльності), само по собі не свідчить про виявлення адміністративного правопорушення, як протиправної, винної (умисної або необережної) дії чи бездіяльності, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. При цьому, зазначає, що позивач не надав доказів повідомлення службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_5 про причини неявки у час та дату, визначені в повістці. А отже, до 27.10.2025 року, дати подання ОСОБА_1 заяви за правилами ч. 1 ст. 279-9 КУпАП, причини неявки позивача не були відомі та, відповідно, були відсутні підстави у службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_5 для висновків про наявність вини позивача у вчинені адміністративного правопорушення. З урахуванням викладеного, вважає, що в цьому випадку для цілей застосування ч. 9 ст. 38 КУпАП датою виявлення адміністративного правопорушення є дата подання заяви ОСОБА_1 , в якій він визнав обставини вчиненого адміністративного правопорушення. Отже, з урахуванням того, що вчинене адміністративне правопорушення було виявленим 27.10.2025 року, дотримані строки накладення адміністративного стягнення. Враховуючи визнання ОСОБА_1 обставин вчинення адміністративного правопорушення та беручи до уваги встановлені судом обставини неявки позивача, як військовозобов`язаного, до ІНФОРМАЦІЯ_5 у час і дату, визначені в повістці, вважає правомірнім притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та подальшого накладення адміністративного стягнення в межах санкції цієї правової норми. Таким чином повністю доведено наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а саме - порушення вимог п.1 ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які полягають у тому, що ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлений, не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_5 20.03.2025 року за повісткою №2867335. Також вище вказані обставини підтверджуються заявою ОСОБА_1 про те, що він не оспорює допущене порушення, згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності, тобто прямим визнанням того факту, що він не з`явився за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Згідно з ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке. 
Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановлено цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі – Закон № 2232-ХІІ).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі – вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася та діє на момент розгляду цієї справи.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Пунктом 8 цього Указу встановлено, місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: 1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини; 2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України; 3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.
Судом встановлено, що відповідно до відомостей повістки № 2867335 позивача зобов`язано з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_5 20.03.2025 року для уточнення (звірки) даних. 
Відповідно до форми «Укрпошта» рекомендованим поштовим відправленням позивачу відправлено документ «Повістка» 07.03.2025 року на 1 арк., причиною повернення 11.04.2025 рекомендованого поштового відправлення є відсутність адресата за вказаною адресою.
Дані щодо повернення повістки зазначені з наданого відповідачем доказу – історія повісток, де 11.04.2025 року – дата оновлення статусу, стутус повістки – 5.5 не знайшли. 
27.10.2025 року ОСОБА_1 було подане клопотання про визнання адміністративного правопорушення в порядку ст. 279-9 КУпАП.
Начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 27.10.2025 року було складено та винесено постанову № R144879 стосовно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Так, відповідно до вказаної постанови № R144879 від 27.10.2025 року встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці (ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»), чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Відтак, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн.
Позивач вказує, що ним було сплачено 50 % від розміру штрафу накладеного на нього постановою Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 № R144879 від 27.10.2025 року лише через необхідність не мати у застосунку «Резерв+» відмітки про порушення правил військового обліку. Даний факт підтверджується квитанцією від 30.10.2025 року.
Між тим, не погодившись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно до пункту 1 «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. № 154 (далі по тексту – Положення № 154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно із пунктом 8 Положення № 154 завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, контроль за його станом, зокрема в місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та Служби зовнішньої розвідки), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.
На виконання пункту 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та Служби зовнішньої розвідки): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).
Отже, саме на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки законодавцем покладено обов`язок здійснювати заходи оповіщення та призову громадян.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначення засад організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі по тексту – Закон № 3543-XII).
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 22 Закону № 3543-XII громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
Згідно абзацу другого частини третьої статті 22 Закону № 3543-XII під час мобілізації зобов`язані з`явитися військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях.
Згідно абзацу 8 частини третьої статті 22 Закону № 3543-XII у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
За приписами абзаців 9 та 12 частини третьої статті 22 Закону № 3543-XII у повістці про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки зазначаються, зокрема, мету виклику до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Виходячи з приведених вище приписів Закону № 3543-XII, вбачається, що територіальному центру комплектування та соціальної підтримки надано право викликати повісткою громадян для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
При цьому, відповідно до пункту 21 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 (далі по тексту – Порядок № 560) за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби. 
Отже, вказаним Порядком № 560 уточнено, що територіальний центр комплектування та соціальної підтримки може викликати особу для взяття на військовий облік, уточнення її персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
Тобто лише приписами Порядку № 560 закріплено, що повісткою особа може викликатися для уточнення її персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки).
Повертаючись до обставин поточної справи встановлено, що фактичною підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, слугував висновок відповідача про неявку позивача за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_5 повісткою на 20.03.2025 о 09:00 год для уточнення даних. 
Водночас, відповідно до частини першої статті 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначених у частинах дев`ятій і десятій цієї статті, та за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).
Частиною дев`ятою статті 38 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Отже, строк накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 210-1 КУпАП становить три місяці з дня його виявлення.
ОСОБА_1 стверджує, що датою виявлення адміністративного правопорушення є дата звернення до органів Нацполіції, а саме - 30.03.2025 року. 
Відповідач не погоджується з вказаним висновком та зазначає, що в контексті приписів статті 38 КУпАП, під виявленням адміністративного правопорушення необхідно розуміти встановлення в діянні особи ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення. У відповідності до приписів статті 9, 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення, це завжди винне діяння (дія або бездіяльність). А отже, встановлення лише ознак об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, зокрема, часу, місця та способу вчинення певного діяння, без становлення вини особи у його вчиненні та форми вини, чи, принаймі без здобуття доказів, які з високим ступенем вірогідності можуть підтверджувати винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення, не свідчить про виявлення адміністративного правопорушення для цілей застосування строків, визначених статтею 38 КУпАП. Тому, встановлення лише факту неявки особи у час та місце, визначені в повістці, без встановлення причин такої неявки та без встановлення вини особи у вчиненні відповідного діяння (бездіяльності), само по собі не свідчить про виявлення адміністративного правопорушення, як протиправної, винної (умисної або необережної) дії чи бездіяльності, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. А отже, до 27.10.2025 року, дати подання ОСОБА_1 заяви за правилами ч. 1 ст. 279-9 КУпАП, причини неявки позивача не були відомі та, відповідно, були відсутні підстави у службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_5 для висновків про наявність вини позивача у вчинені адміністративного правопорушення. З урахуванням викладеного, вважає, що в цьому випадку для цілей застосування ч. 9 ст. 38 КУпАП датою виявлення адміністративного правопорушення є дата подання заяви ОСОБА_1 , в якій він визнав обставини вчиненого адміністративного правопорушення.
Між тим, щодо цього суд вказує таке. 
Зі змісту оскаржуваної постанови з`ясовано, що 20.03.2026 року  ОСОБА_1 не прибув за викликом ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці (ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»), чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. 
11.04.2025 відповідачем отримано конверт із повісткою для позивача про необхідність явки останнього до ТЦК та СП. Отже про обставину неявки позивача 20.03.2025 відповідачу стало відомо з моменту, коли відповідачем отримано конверт із повісткою для позивача про необхідність явки до ТЦК та СП, яка не була отримана адресатом. Відтак перебіг строку про накладення адміністративного стягнення на позивача розпочався саме з 11.04.2025, та відповідно до частини дев`ятої статті 38 КУпАП сплив 11.07.2025.
Тому, на думку суду, відповідач направляючи повістку позивачу про виклик об`єктивно мав можливість виявити факт невиконання позивачем обов`язку щодо явки до ТЦК та СП саме при отриманні доказів невручення повістки про виклик позивачу.
З урахуванням встановленого строку накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 210-1 КУпАП, який визначено ст.38 КУпАП, суд вважає, що ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності поза таким строком.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування спірної постанови.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Враховуючи, що адміністративне стягнення було накладене відповідачем поза межами строку, встановленого частиною першою статті 38 КУпАП, то провадження у справі про адміністративне правопорушення, за частиною третьою статті 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП. 
Ухвалюючи судове рішення, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
З огляду на викладене, враховуючи, що порушення відповідачем порядку застосування строків для накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, на яке послався позивач, знайшло підтвердження суд вважає, що постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 № R144879 від 27.10.2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП у виді штрафу в сумі 17000 грн. необхідно скасувати, а провадження по справі про адміністративне правопорушення – закрити. 
Щодо вимог позивача про повернення сплаченого ним штрафу в розмірі 8500 гр. суд вказує таке. 
Згідно до частини 3 статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
У свою чергу, процедура повернення штрафу передбачена статтею 296 КУпАП.
Так, відповідно до частини першої статті 296 КУпАП скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою.
Механізм повернення з бюджету помилково сплачених коштів на підставі подання органу, що контролює справляння надходжень бюджету урегульовано Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року за № 787 (далі - Порядок).
Відповідно до абзацу 10 п. 5 розділу І Порядку, у разі скасування у судовому порядку рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування про накладання на платника грошового стягнення за адміністративні правопорушення відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення та інших законів України (крім порушення податкових та митних правил), яке було перераховано до відповідного бюджету органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем у порядку виконавчого провадження за виконавчим документом, визначеним Законом України «Про виконавче провадження», такі кошти повертаються платнику за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, на підставі поданої ним заяви.
Отже, для повернення платнику коштів, сплачених за адміністративні правопорушення відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, необхідно звернутися з заявою до відповідного органу, що контролює справляння надходжень бюджету, до яких відповідач не відноситься.
Матеріали справи не містять доказів звернення позивача з відповідною заявою до відповідача, а також доказів щодо відмови у задоволенні такої заяви про повернення сплачених коштів у розмірі 8 500 гр. 
В той же час, положеннями ч. 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В свою чергу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч. 1 ст. 5 КАС України).
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести порушення суб`єктом владних повноважень своїх прав, свобод чи законних інтересів. 
Таким чином, відсутнє порушення прав позивача у цій частині позовних вимог.
Оскільки адміністративний суд обмежений колом питань, вирішення яких належить до його компетенції за результатами розгляду адміністративного позову з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності (ч. 3 ст. 286 КАС України), а також те, що відповідачем не приймалось рішення про відмову в поверненні сплаченого позивачем штрафу, суд вважає, що у задоволенні позову у цій частині позовних вимог слід відмовити.
Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 року по справі № 757/2757/16-а.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. 
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частини сьома статті 139 КАС України).
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які приведено у постанові від 18.03.2020 у справі №543/775/17, у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України "Про судовий збір", які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. З огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір").
Тобто при оскарженні накладення адміністративного стягнення, ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір").
З урахуванням викладеного, зважаючи на задоволення позовних вимог щодо скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача судового збору, сплаченого ним за подання позовної заяви до суду, за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 605 гр. 60 коп. 
На підставі викладеного та керуючись ст. 5-7, 77, 90, 139, 241-246, 286 КАС України, суд, 

у х в а л и в: 

адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 про скасування постанови про адміністративне правопорушення – задовольнити частково. 
Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 № R144879 від 27.10.2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 210-1 ч.3 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 17 000 гр., а справу про адміністративне правопорушення – закрити. 
В іншій частині позовних вимог – відмовити 
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) в розмірі 605 гривень 60 копійок.
Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя -         Лапченко О.М. 

09.03.2026