ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

23 березня 2026 року	Справа №160/25509/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Центрально-міський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання протиправними дій та зобов?язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Центрально-міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) стосовно вилучення із банківського рахунку позивача коштів в розмірі 4431,96 грн.;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконно вилучену із банківського рахунку власність позивача в розмірі 4431,96 грн.;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань із Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь позивача відшкодування моральної шкоди завданої органом державної влади 100 000 гривень.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 відкрито провадження у справі.
Позовна заява обґрунтована протиправними, на думку позивача, діями відповідача щодо стяннення з рахунку позивача коштів в розмірі 4431,96 грн.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив таке.
Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що при поданні апеляційної скарги у справі № 216/5482/24 позивачем не було сплачено судовий збір, тому скарга була залишена без руху ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27.01.2025 та надані реквізити, на які позивач повинен був сплачуватися судовий збір.
Заяву позивача про відстрочення судового збору задоволено, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.02.2025 відстрочено сплату судового збору у розмірі 3 633,60 грн. за подання апеляційної скарги - до ухвалення судового рішення у справі №216/5482/24.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.03.2025 ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у розмірі 3633,60 грн.
19.03.2025 позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн. на рахунок Дніпровського апеляційного суду.
23.04.2025 виконавчий лист було направлено до Центрально-міського відділу ВДВС у місті Кривому Розі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) для виконання.
12.06.2025 постановою державного виконавця Центрально-міського відділу ВДВС у місті Кривому Розі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) було відкрито виконаче провадження з метою примусового виконання виконавчого листа №216/5482/24 від 18.03.2025.
13.06.2025 Центрально-міським відділом ВДВС у місті Кривому Розі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) було накладено арешт на банківський рахунок позивача та стягнуто 4431,96 грн.
17.06.2025 позивачем було подано заяву про повернення суми судового збору в розмірі 3633,60 грн. та виконавчого збору в розмірі 798,36 грн. 
19.06.2025 позивач подав письмову скаргу на дії державного виконавця до Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України щодо стягнення грошових коштів. 
Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було надано відповідь на скаргу №29810/05.2-09 від 16.07.2025, якою повідомлено, що відповідно до інформації, наданої Центрально-міським відділом державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та згідно відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження, встановлено, що на виконанні у відділі ДВС в період з 12.06.2025 но 17.06.2025 перебувало виконавче провадження №78314673 з примусового виконання виконавчого листа №216/5482/24 від 18.03.2025, виданого Центрально-Міським судом міста Кривогу Рогу, про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 3633,60 грн. Відповідно ст. 13 Закону України «Про виконавче провадженя», державшим виконавцем 13.06.2025 на адреси банківських установ направлені платіжні інструкції на примусове списання коштів, в результаті чого, на депозитний рахунок відділу ДВС надійшли кошти в розмірі 4431,96 грн, які розподілені у відповідності до вимог ст. 45-46 Закону України «Про виконавче провадження» та перераховані відповідно до платіжних інструкцій №3114, 3115, 3116, 3117 від 16.06.2025. Враховуючи, що на депозитний рахунок відділу надійшли кошти достатні для погашення заборгованості на користь стягувача, витрат виконавчого провадження і виконавчого збору, державним виконавцем закінчене виконавче провадження №78314673, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв?язку з фактичним виконанням та припинені заходи примусового виконання рішень. З приводу квитанції про сплату заборгованості повідомлено, що до відділу ДВС 17.06.2025 надано квитанцію про сплату боргу в розмірі 3633,60 грн, однак в квитанції зазначено інший рахунковий рахунок стягувача. Враховуючи, що у заяві стягувача зазначений інший рахунковий рахунок, то державним виконавцем не прийнято квитанцію, як доказ сплати боргу за виконавчим листом №216/5482/24 від 18.03.2025. 
Державним виконавцем до Центрально-Міського районного суду м. Кривогу Рогу Дніпропетровської області 15.07.2025 за вих. №64183 направлено вимогу щодо підтвердженя сплати боргу за виконавчим листом №216/5482/24 від 18.03.2025. 
22.07.2025 Центрально-Міський районний суд надіслав Центрально-міському відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) лист «Щодо підтвердження факту сплати судового збору боржником ОСОБА_1 » У вказаному листі зазначається, «Надану ОСОБА_1 квитанцію про сплату судового збору на рахунок: UA 658999980313191206080004628, ГУК у у Дн - кій обл/Шев.р 22030101 не вбачається можливим підтвердити, оскільки Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області не є розпорядником зазначеного рахунку». 
12.08.2025 позивачем було подано заяву до Дніпровського апеляційного суду щодо надання квитанції про сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у справі №216/5482/24. 
У відповідь на заяву, листом від 13.08.2025 №04.6-21/11/2025 позивачу було повідомлено, що відповідно до інформації, що міститься в автоматизованій системі документообігу суду та наданими копіями документів - при поданні апеляційної скарги не було сплачено судовий збір, тому скарга була залишена без руху ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27.01.2025 та надані реквізити, на які повинен був сплачуватися судовий збір, на рахунок отримувача ГУК у Дніпропетровській області. Заяву позивача про відстрочення судового збору задоволено, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17.02.2025 було відстрочено сплату судового збору у розмірі 3 633,60 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.12.2024 - до ухвалення судового рішення у справі. Згідно ч. 2 ст. 136 ЦПК України: «Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.». Станом на 18.03.2025 судовий збір сплачено не було. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.03.2025стягнуто з позивача на користь держави судові витрати у розмірі 3 633,60 грн. Виконання рішення апеляційного суду здійснює суд 1 інстанції. Тому, після розгляду справи, позивач мав сплатити судовий збір саме на рахунок держави, на який виписаний виконавчий лист. У позивача не було підстав 19.03.2025 після розгляду справ сплачувати судовий збір на рахунок Дніпровського апеляційного суду. Надана квитанція долучена до матеріалів справи, після закінчення апеляційного провадження справу направлено до Центрально - Міського районного суд м. Кривого Рогу. Позивачу роз`яснено право звернутися до Дніпровського апеляційного суду з заявою про повернення сплаченого судового збору.
Позивач вважає дії відповідача стосовно списання зі свого банківського рахунку коштів в розмірі 4431,96 грн. протиправними, у звязку з чим звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Законодавством визначено чіткий порядок вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні. Державний виконавець наділений відповідними повноваженнями, він повинен дотримуватись цих вимог законодавства з метою забезпечення максимального дотримання засад, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» (далі – Закон №1404).
Вчинення державним виконавцем дій, визначених законом для виконання судового рішення, буде вважатися належними у разі вжиття останнім усіх необхідних (можливих) заходів у їх передбаченій нормативно-правовим актом певній послідовності для повного виконання виконавчого документа у встановлені законом строки, з дотриманням прав учасників виконавчого провадження - стягувача та боржника.
Статтею 1 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та в передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII установлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Отже, під час здійснення виконавчого провадження виконавець зобов`язаний неупереджено, ефективно, своєчасно та в повному обсязі вживати заходів щодо примусового виконання рішень, дотримуючись способу та порядку виконання, встановлених виконавчим документом і цим Законом.
Положеннями пункту 1 частини 3 статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Аналіз наведеної норми вказує на те, що в межах здійснення виконавчого провадження законодавець наділяє виконавця повноваженням здійснювати перевірку виконання боржниками рішень, які підлягають примусовому виконанню відповідно до цього Закону.
Здійснення такої перевірки є правом виконавця, реалізація якого залежить від його розсуду, а не імперативно обов`язковою дією у кожному виконавчому провадженні чи перед кожною процесуальною виконавчою дією.
Крім того, в абзаці 3 частини 2 статті 56 Закону № 1404-VIII установлено, що постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Отже, Закон № 1404-VIII установлює чіткі та стислі строки для прийняття виконавцем постанови про арешт майна (коштів) боржника - під час відкриття виконавчого провадження або не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. За цих умов арешт майна (коштів) боржника є процесуальною дією, що має забезпечувальний характер, і вчиняється виконавцем автоматично, без попередньої перевірки стану виконання рішення боржником у розумінні пункту 1 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII, оскільки застосування цього заходу безпосередньо пов`язане з настанням визначеного юридичного факту (відкриття виконавчого провадження чи виявлення майна).
Надзвичайно стислі строки, у межах яких слід застосувати вказаний захід примусового виконання рішень, фактично унеможливлює проведення виконавцем перевірки виконання боржником рішень у цей час.
Наведене свідчить, що законодавець не пов`язує прийняття постанови про арешт майна (коштів) з проведенням перевірки виконавцем стану виконання боржником рішення, яке підлягає примусовому виконанню. Отож відсутність такої перевірки сама собою не свідчить про порушення виконавцем принципів неупередженості, ефективності, своєчасності і повноти вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні.
Слід також враховувати, що відповідно до частини 4 статті 19 Закону № 1404-VIII сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Тобто законодавець визначив механізм отримання виконавцем актуальної інформації щодо стану виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню, в разі їх добровільного повного чи часткового виконання боржниками: оперативне інформування виконавця покладається на сторони виконавчого провадження шляхом обов`язкового повідомлення про вказані обставини.
Настання негативних наслідків для боржника через невиконання покладених на нього Законом обов`язків, зокрема щодо інформування виконавця, не можна розцінювати як результат протиправних дій (бездіяльності) виконавця щодо перевірки виконання боржником рішення під час прийняття постанови про арешт майна (коштів) боржника.
Таким чином, винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про арешт та стягнення коштів боржника у ВП № 78314673 відповідно до статті 56 Закону №1404-VIII є складовою частиною примусового виконання рішення, а тому державний виконавець під час виконання своїх обов`язків у ВП № 78314673 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2025 у cправі № 580/3888/24 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого проведення перевірки виконавцем під час здійснення виконавчого провадження виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, не має імперативного характеру, а є дискреційним повноваженням виконавця, і, відповідно, не є обов`язковою процесуальною дією в кожному випадку.
Також, суд зазначає, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 18.03.2025, якою ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у розмірі 3633,60 грн. є чинною та скасована не була.
18.03.2025 Центрально-Міський районний суд було видано виконавчий лист №216/5482/24 від 18.03.2025, який було направлено до Центрально-міського відділу ВДВС у місті Кривому Розі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) для виконання. Зазначений виконавчий лист не був визнаний таким, що не підлягає виконанню.
У звязку з отриманням заяви про примусове виконання виконавчого листа №216/5482/24 від 18.03.2025 відповідач мав обовязок відкрити виконавче провадження та вжити виконавчі дії, в тому числі накласти арешт та провести стягнення.
Суд вважає за необхідне зазначити, що порушення державним виконавцем порядку надіслання сторонам виконавчого провадження копій процесуальних документів може бути підставою для визнання неправомірними дій (бездіяльності) державного виконавця щодо ненаправлення виконавцем в установленому законом порядку постанови про відкриття виконавчого провадження та подальших дій щодо примусового виконання в порядку статті 447 ЦПК України.
Так, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
Щодо повернення судового збору в розмірі 3633,60 грн., який сплачено 19.03.2025 на рахунок Дніпровського апеляційного суду, необхідно зазначити, що позивач має право подати до Дніпровського апеляційного суду заяву про повернення сплаченого судового збору.
Отже, позивачем не доведено факту вчинення з боку відповідача порушення його прав, свобод та інтересів, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної та моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).
Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності за нормами статті 1166 ЦК України є наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.
Позивач у позовній заяві посилається на те, що йому було спричинено майнову шкоду у звязку з неправомірним стягненням з банківського рахунку коштів в розмірі 4431,96 грн.
У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Під матеріальною шкодою слід розуміти зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику (в тому числі збитки).
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що оскільки позивачем не доведено факту вчинення з боку відповідача порушення його прав, свобод та інтересів, то відсутні підстави вважати, позивачеві завдано майнової шкоди.
У постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №904/3667/19 вказано, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 910/15758/19.
За таких обставин, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналіз статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Проте, суд зазначає, що позивачем не надано доказів наявності причинного зв`язку між погіршенням стану здоров`я та умовами в приміщенні камери, в якому утримувався позивач.
Суд також зазначає, що позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме бездіяльність або дії відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
Позивач обмежився лише загальними посиланнями на незаконність дій відповідачів та завдання йому моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди, ні наявності його душевних страждання, ні наявність причинного зв`язку між протиправними діями відповідачів та завданням такої шкоди.
З огляду на викладене, враховуючи відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача, суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, оцінивши дії суб`єкта владних повноважень, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України визначено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України,
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Центрально-міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання протиправними дій та зобов?язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська