П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/619/26 Головуючий у 1-й інстанції: Дончик Віталій Володимирович Суддя-доповідач: Савицька Н.В. 
02 квітня 2026 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Савицької Н.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Томчука А.В. 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третьої особи Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, визнання відмови протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :
19.01.2026 ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , за участю третьої особи Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо незаконного затримання, примусового утримання та направлення на медичний огляд ОСОБА_1 17.07.2025 року;
- визнати протиправною та скасувати постанову військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.07.2025 року про визнання ОСОБА_1 придатним до військової служби;
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №371 від 17 липня 2025 року в частині призову на військову службу під час мобілізації солдата гр. ОСОБА_1 та направлення його до військової частини НОМЕР_1 ;
- зобов`язати уповноважену посадову особу Військової частини НОМЕР_1 (або іншої частини, де фактично перебуває позивач) звільнити ОСОБА_1 з військової служби та виключити його зі списків особового складу частини, у зв`язку зі скасуванням підстави для призову.
Ухвалою суду від 23.01.2026 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу у 10-денний строк з дня вручення копії ухвали, для усунення недоліків позовної заяви, шляхом доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги або належним чином обґрунтоване клопотання про витребування доказів, оформлене відповідно до вимог статей 80, 166-167 КАС України; заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, оформленої у відповідності до статті 167 КАС України, із наданням відповідних доказів поважності причин пропуску такого строку.
05.02.2026 на виконання вимог вказаної ухвали суду представник позивача подав клопотання про витребування доказів та клопотання про поновлення строку.
Клопотання обгрунтовано тим, що починаючи з 17.07.2025 позивач фактично перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України в умовах дії правового режиму воєнного стану, у тому числі із залученням до виконання завдань у районах, що мають підвищений рівень небезпеки та обмежений доступ до цивільної інфраструктури, засобів зв`язку та правової допомоги.
Представник позивача вказував, що фактичні умови проходження військової служби позивачем унеможливлювали його вільне пересування, не забезпечували стабільного доступу до мережі Інтернет, не дозволяли своєчасно звернутися за професійною правничою допомогою, не давали можливості зібрати та оформити процесуальні документи для звернення до суду.
При цьому, в якості поважності причин пропуску строку представник позивач зазначав, що лише після появи реальної та безпечної можливості реалізувати право на судовий захист, позивач звернувся до адвоката для надання правничої допомоги та після встановлення зв`язку з представником для можливості підготовки процесуальних документів, без невиправданої затримки, а саме 19.01.2026, адміністративний позов було подано до суду. Враховуючи вищевикладене, представник позивача просив поновити строк звернення до суду.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 16.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , за участю третьої особи Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій, визнання відмови протиправною визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, разом з доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що обставини перебування позивача на військовій службі, за наявності у нього представника, з яким укладено договір про надання правової допомоги № 01/11/24/ФО від 11.11.2024, не позбавляли його представника адвоката Дейнека О.В. можливості звернутися до суду з цим позовом у строк, визначений ч. 5 ст. 122 КАС України.
Крім того, позивач не надав суду доказів залучення до виконання бойових та спеціальних завдань у складі діючих угруповань військ Сил оборони держави, що перешкоджало у доступі до правової допомоги та в доступі до суду у період проходження військової служби. Також, матеріали справи не містять доказів перебування і виконання обов`язків позивачем військової служби у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, місцях активних бойових дій, які унеможливили звернення до суду у строк, визначений процесуальним законом.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 16.02.2026 та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи питання прийнятності позовної заяви ОСОБА_1 , дійшов передчасного та помилкового висновку про те, що позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду. Також на думку представника позивача, суд помилково застосував до спірних правовідносин місячний строк звернення, передбачений ч.5 ст.122 КАС України, вважаючи, що оскарження наказу про призов за мобілізацією є спором щодо проходження публічної служби. 
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У відповідності до 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті.
При цьому, реалізація особою права на звернення до суду із позовом чи заявою (клопотанням) повинна здійснюватись з дотримання встановленого законодавством процесуального порядку, зокрема, з дотриманням вимог Кодексу адміністративного судочинства України.
Право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не повинні перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.
Отже, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Частиною першою статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”).
Таким чином, військова служба як державна служба особливого характеру є публічною службою, а для спорів щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби законодавець встановив місячний строк звернення до адміністративного суду.
Вказаний висновок щодо застосування місячного строку звернення до суду у відносинах щодо призову на військову службу міститься, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05.02.2025 по справі №160/2592/23.
"....23. У цій справі предметом спору є дії відповідача щодо призову позивача 23.03.2022 на військову службу по мобілізації.
24. За приписами пункту 17 частини першої статті 4 КАС України військова служба є різновидом публічної служби, відтак спірні правовідносини виникли щодо прийняття позивача на публічну службу, а тому з огляду на частину п`яту статті 122 КАС України застосуванню в цій справі підлягає місячний строк для звернення з позовом до суду.".
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).
При цьому “повинна” слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.
Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.05.2021 в справі №380/2355/20.
У даній справі позивач, зокрема, просить визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №371 від 17 липня 2025 року в частині призову на військову службу під час мобілізації солдата гр. ОСОБА_1 та направлення його до військової частини НОМЕР_1 та зобов`язати уповноважену посадову особу Військової частини НОМЕР_1 (або іншої частини, де фактично перебуває позивач) звільнити ОСОБА_1 з військової служби та виключити його зі списків особового складу частини, у зв`язку зі скасуванням підстави для призову.
Відтак, з моменту призову на військову службу під час мобілізації солдата гр. ОСОБА_1 та направлення його до військової частини НОМЕР_1 спірним наказом, позивач розпочав проходження військової служби, яка є публічною службою, і для спорів щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби законодавець встановив місячний строк звернення до адміністративного суду.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно зауважив, що позовна заява подана до Вінницького окружного адміністративного суду 19.01.2026, тобто з пропуском визначеного місячного строку, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.07.2022 у справі №160/18326/21.
За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 2 грудня 2021 року у справі № 640/20314/20 досліджуючи питання щодо поважності причин пропуску процесуального строку зазначив, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22.
Оцінивши наведені позивачем доводи в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що наведені позивачем у клопотанні про поновлення строку звернення аргументи, на переконання суду, не свідчать про поважність причин пропуску строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Так, в апеляційній скарзі скаржник не заперечу той факт, що про факт призову (наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №371 від 17 липня 2025 року) позивач дізнався 17.07.2025, але про юридичну обґрунтованість своєї позиції та наявність довідки, про те що він є здобувачем освіти, міг дізнатися лише після її формування у базах даних, тобто лише у вересні 2025 року.
У поданих до суду заявах, а також в апеляційній скарзі позивач просить врахувати ту обставину, що фактичні умови проходження військової служби позивачем унеможливлювали його вільне пересування; не забезпечували стабільного доступу до мережі Інтернет; не дозволяли своєчасно звернутися за професійною правничою допомогою; не давали можливості зібрати та оформити процесуальні документи для звернення до суду.
При цьому, як встановив і врахував суд першої інстанції, станом на 17.07.2025 року (день призову позивача на військову службу) між ОСОБА_1 та адвокатом Дейнека О.В. був укладений договір про надання правничої допомоги № 01/11/24/ФО від 11.11.2024.
Колегія суддів зауважує, що доказів про причини тривалого не звернення до суду із даним позовом, зокрема у період з вересня 2025 року по січень 2026 року, за наявності укладеного договору про надання правничої допомоги, скаржником не надано. 
Водночас варто вказати, що у постанові від 29.11.2024 у справі № 120/359/24 Верховний Суд зазначив, що проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:
1) обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду;
2) виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори;
3) фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання визначеного процесуальним законом строку для звернення до суду;
4) повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку;
5) обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.
Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2025 у справі № 990/98/25 виснувала, що лише факт проходження військової служби особою, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, не є самостійною та достатньою підставою для поновлення строку звернення до суду.
Слід наголосити, що у заяві про поновлення строку звернення до суду позивачем не надано доказів, які дозволили суду дійти висновку стосовно того, що проходження позивачем військової служби протягом періоду з 17.07.2025 по 19.01.2026 об`єктивно могло б завадити чи спричинити перешкоди у своєчасному зверненні до суду із позовною заявою про оскарження наказу від 17.07.2025 № 371.
Колегія суддів також зазначає, що проходження особою військової служби по мобілізації не є автоматичною підставою для поновлення строку, оскільки законодавство не звільняє військовослужбовців від необхідності дотримуватися процесуальних строків.
Принцип рівного доступу до правосуддя не означає автоматичного поновлення строків, а потребує доведення об`єктивних перешкод, яких у цьому випадку не було.
Колегія суддів не приймає посилання позивача на постанову Верховного Суду від 29 листопада 2024 року, у якій Суд дійшов висновку, що мобілізація позивача у першу хвилю у зв`язку із введенням воєнного стану може свідчити про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причин та є підставою для поновлення судом строку звернення до суду, оскільки питання наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду та підстав для його поновлення є індивідуальним в кожній справі і вирішуються судом на власний розсуд.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем у поданій заяві про поновлення процесуального строку не наведено достатніх та переконливих аргументів, не надано відповідних доказів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення позивача до суду, які б завадили звернутися позивачу з цим позовом протягом встановленого законом строку, а тому наведені обставини є недостатніми для висновку про те, що позивачем з поважних причин пропущено місячний строк звернення до суду з позовом в частині оскарження спірного наказу.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Крім того, встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексу адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою публічних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Суд зазначає, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011).
При цьому необхідно враховувати, що практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 (справа Мельник проти України) погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Також вказав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
Звернення до суду з позовною заявою це право сторони, а не обов`язок, а тому, якщо особа вважає за необхідне скористатися своїм правом на подання позову, реалізація зазначеного права повинна відбуватися із дотриманням порядку та строків, установлених положеннями Кодексу адміністративного судочинства України. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Зазначені правові висновки викладено в ухвалі Верховного Суду від 30.08.2023 у справі №520/6827/22.
Підсумовуючи наведене, позивач не довів, що він не мав реальної, об`єктивної можливості виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії щодо звернення до суду за захистом своїх прав у встановлений законодавством строк з позовом про визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №371 від 17 липня 2025 року в частині призову на військову службу під час мобілізації солдата гр. ОСОБА_1 та направлення його до військової частини НОМЕР_1 і зобов`язання уповноваженої посадової особи Військової частини НОМЕР_1 (або іншої частини, де фактично перебуває позивач) звільнити ОСОБА_1 з військової служби та виключити його зі списків особового складу частини, у зв`язку зі скасуванням підстави для призову.
Колегія суддів також зазначає, що відповідно до ч. 8 ст. 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, а тому доводи апелянта про те, що ухвала суду першої інстанції створює перешкоди для реалізації права на судовий захист є безпідставними.
У той же час, за висновками суду першої інстанції, позовні вимоги про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо незаконного затримання, примусового утримання та направлення на медичний огляд ОСОБА_1 17.07.2025 та визнання протиправною та скасування постанови військов -лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.07.2025 про визнання ОСОБА_1 придатним до військової служби, також пов`язані із проходженням публічної служби, що підпадає під дію приписів ч. 5 ст. 122 КАС України. У підсумку, суд першої інстанції, дійшов висновку, що позивачем не наведено поважних підстав для поновлення строку звернення до суду, у зв`язку з чим повернув позовну заяву і в цій частині, відповідно до вимог ч. 2 ст. 123 КАС України.
З цього приводу, колегія суддів зазначає наступне.
За визначенням, що міститься у п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Як вбачається зі змісту вищевказаних позовних вимог, позивач оскаржує дії відповідача по його затриманню, примусовому утриманню та направленню на медичний огляд та постанову військово - лікарської комісії від 17.07.2025 року про визнання ОСОБА_1 придатним до військової служби.
Тобто, вказані позовні вимоги в межах цієї справи не підпадають під категорію спору стосовно проходження військової служби як виду публічної служби, який виникає з моменту призову на військову службу відповідним наказом, а фактично є спором з приводу дій відповідача, що передували проходженню позивачем військової служби.
Як наслідок, до спірних правовідносин в цій частині підлягає застосуванню загальний строк, встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України.
Водночас, суд першої інстанції не дослідив належним чином предмет та підстави позову, зокрема в частині оскарження дій відповідача, вчинених останнім до призову позивача на військову службу, неправильно застосував норми процесуального права, що призвело до помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин в цій частині місячного строку звернення до суду, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України.
Вказане призвело до того, що суд першої інстанції не встановив, з якої саме дати слід відліковувати шестимісячний строк звернення до суду та не надав належну оцінку зазначеним позивачем обставинам пропуску строку звернення до суду, якщо такий пропущено.
Відтак, колегія суддів вважає, що розглядаючи справу суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, не повною мірою дослідивши всі обставини справи при постановленні судового рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги частково та скасування ухвали суду про повернення позовної заяви в частині позовних вимог про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо незаконного затримання, примусового утримання та направлення на медичний огляд ОСОБА_1 17.07.2025 та визнання протиправною та скасування постанову військово - лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.07.2025 року про визнання ОСОБА_1 придатним до військової служби, із направленням справи для продовження розгляду, в іншій частині ухвалу слід залишити без змін.
Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до необґрунтованого повернення позовної заяви в частині позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалу суду першої інстанції скасувати в частині, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині, в іншій частині ухвалу залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року скасувати в частині повернення позовної заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо незаконного затримання, примусового утримання та направлення на медичний огляд ОСОБА_1 17.07.2025 та визнання протиправною та скасування постанови військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.07.2025 року про визнання ОСОБА_1 придатним до військової служби та направити справу в цій частині позовних вимог до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
В іншій частині ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року про повернення позовної заяви залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду лише в частині залишення ухвали без змін протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий	 		Савицька Н.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Томчук А.В.