Справа № 344/12822/25 
Провадження № 22-ц/4808/255/26 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої   Томин О.О.
суддів:   Луганської В.М., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря Кузнєцова В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2025 року, постановлену у складі судді Бородовського С.О., у справі за заявою представника ОСОБА_2 – адвоката Семківа Миколи Несторовича про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Спеціалізоване автомобільно-транспортне підприємство-0901», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Козацький», Громадська організація «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО», про визнання майнового права на нерухоме майно,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст вимог заяви
У липні 2025 року адвокат Семків Микола Несторович в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Спеціалізоване автомобільно-транспортне підприємство-0901», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Козацький», Громадська організація «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО», про визнання майнового права на нерухоме майно – двокімнатну квартиру загальною площею 56,77 кв.м. на 8 поверсі у 4 під`їзді, № 150, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому № 19 від 22 липня 2020 року.
Представник позивача 04 грудня 2025 року подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на двокімнатну квартиру загальною площею 59,6 кв.м. на 8 поверсі, нова адреса: кв. АДРЕСА_2 , яка на даний момент зареєстрована за ОСОБА_1 .
Заяву обґрунтовано тим, що 22 липня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ «Спеціалізоване автомобільно-транспортне підприємство-0901» було укладено Договір купівлі-продажу квартири, яку буде створено у майбутньому № 19, де в п. 1.1 визначено, що за цим Договором продавець зобов`язується передати у власність покупця квартиру (майнові права), яка буде створена ним у майбутньому, а покупець зобов`язується прийняти квартиру у відповідності до умов цього Договору та оплатити її.
На час звернення з позовом до суду об`єкту нерухомості, розпочатому будівництвом, на підставі декларації присвоєно будівельну адресу: АДРЕСА_1 .
Однак, 13.10.2025 (за день до судового засідання) представником третьої особи - ТОВ «ЖК «Козацький», яке є забудівником, було подано пояснення, згідно якого квартира, що є предметом спору, введена в експлуатацію за зміненою адресою та нумерацією, а саме: кв. АДРЕСА_2 , та відчужена на користь ОСОБА_1 .
До пояснення долучено витяг з Реєстру речових прав та договір купівлі продажу спірної квартири на користь ОСОБА_1 .
Позивачем на цей час, крім позову про визнання майнових прав, заявлено вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння у ОСОБА_1 , оскільки вважає, що право власності на предмет позову незаконно перейшло на підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Перець Н.В. договору, укладеного 21.03.2024 між ТОВ ЖК «Козацький» та ОСОБА_1 .
Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на двокімнатну квартиру, загальною площею 59,6 кв.м. на 8 поверсі, нова адреса: кв. АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_1 .
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись із такою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що судом накладено арешт на майно особи, яка не брала участі у справі, що суперечить ч. 1 ст. 150 ЦПК України (про співвідношення предмету спору та забезпечення) і базовим принципам цивільного процесу (диспозитивності, змагальності). Посилається на відповідну практику Верховного Суду у постановах від 17.10.2018 у справі № 761/40176/16-ц, від 03.07.2019 у справі № 761/4625/17, від 20.05.2020 у справі № 372/1684/18.
Також вказує на порушення права власності за національним та міжнародним правом. Зокрема, що обмеження прав, викладених ст. 1 Протоколу № 1 ЄКПЛ, не можуть бути обґрунтовані при відсутності змагального судового розгляду, який відповідає принципу рівності сторін.
Вважає, що втручання у право власності порушило принцип пропорційності. В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 440/14216/23 зазначено, що «співвідношення між поставленою метою та засобами її досягнення має відповідати вимогам принципу домірності … має бути досягнутий справедливий баланс між вимогами загального інтересу та вимогами захисту основних прав особи». Однак, в ухвалі суду першої інстанції немає жодних доказів встановлення такого балансу, і арешт майна цієї величини є надмірним та непропорційним заходом щодо самої мети забезпечення позову.
Вказує, що заяви про забезпечення позову та про зміну позовних вимог не надсилалися ОСОБА_1 , а суд першої інстанції після отримання заяви про зміну позовних вимог в порушення ст. 51 ЦПК України не виносив ухвалу про залучення апелянта (відповідача).
Також позивач не подає жодного доказу, що право на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_1 незаконно, а його вимоги про визнання майнового права на нерухоме майно та витребування майна є взаємовиключними.
Вважає, що апелянт є добросовісним набувачем. А суд першої інстанції не встановив недобросовісності, не дослідив доказів, не навів мотивів, не обґрунтував реальної загрози невиконання рішення по суті.
Звертає увагу, що позивачем не виконані умови інвестиційного договору. Відтак, він позбавлений можливості визнати за собою майнові права на предмет спору.
Просить ухвалу Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2025 року скасувати та постановити нову, якою відмовити у вжитті заходів забезпечення позову у вигляді арешту майна ОСОБА_1 .
Позиція інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заяви (клопотання) учасників справи
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача – адвокат Семків М.Н. (в залі суду) щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.
Представник третьої особи – ТОВ «ЖК «Козацький» – адвокат Абрам`юк А.І. (в залі суду) доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.
Апелянт та представники ПрАТ «Спеціалізоване автомобільно-транспортне підприємство-0901», ГО «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО» в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності неприбулих учасників справи.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та ТОВ «ЖК «Козацький», дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у липні 2025 року адвокат Семків Микола Несторович в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Спеціалізоване автомобільно-транспортне підприємство-0901», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Козацький», Громадська організація «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО», про визнання майнового права на нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 56,77 кв.м. на 8 поверсі у 4 під`їзді, № 150, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому № 19 від 22 липня 2020 року (а.с. 10-22).
Встановлено також, що згідно копії Договору № 19 купівлі-продажу квартири, що буде створено у майбутньому, від 22 липня 2020 року продавець Приватне акціонерне товариство «Спеціалізоване автомобільно-транспортне підприємство-0901» зобов`язався передати у власність покупця ОСОБА_2 квартиру, яка буде створена ним у майбутньому, а покупець зобов`язався прийняти квартиру у відповідності до умов даного Договору та оплатити її. Сторони домовилися, що даним Договором продається квартира, розташована в Об`єкті капітального будівництва з наступними характеристиками: двокімнатна, загальною площею 56,77 кв.м., поверх 8, під`їзд 4, номер квартири АДРЕСА_3 , 1 черга (а.с. 111-113).
Після проведення технічної інвентаризації, введення будинку в експлуатацію та присвоєння йому поштової адреси спірна квартира отримала АДРЕСА_2 , про що зазначав представник ТОВ «Житловий комплекс «Козацький», і що сторонами не заперечено (а.с. 199).
21 березня 2025 року між ТОВ «Житловий комплекс «Козацький» та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу квартири, згідно якого ТОВ «Житловий комплекс «Козацький» передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер: 419084074, від 21.03.2025 право власності на квартиру АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 701, виданий 21.03.2025, видавник: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Перець Н.В. (а.с. 196).
03 грудня 2025 року представник позивача через систему «Електронний суд» подав до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог, у якій зі врахуванням вищевказаних зміни адреси та переходу права власності на спірну квартиру, просив визнати за ОСОБА_2 майнове право на нерухоме майно, а саме: на двокімнатну квартиру загальною площею 59,6 кв.м. на 8 поверсі, нова адреса: кв. АДРЕСА_2 (згідно Договору у 4 під`їзді, номер квартири АДРЕСА_4 , по Договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому № 19 від 22 липня 2020 року в розмірі інвестиції 460 000,00 грн; витребувати у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_2 , зазначивши при цьому ОСОБА_1 одним з відповідачів (а.с. 189-195).
Того ж дня представником позивача через систему «Електронний суд» подано до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на двокімнатну квартиру загальною площею 59,6 кв.м. на 8 поверсі, нова адреса: кв. АДРЕСА_2 , яка на даний момент зареєстрована за ОСОБА_1 (а.с. 130-134).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із доведення необхідності таких заходів та співмірності із заявленими позовними вимогами.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Згідно за частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року справа №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У частині першій статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
При цьому вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року в справі №644/1482/22, від 01 травня 2024 року в справі №638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі №201/9686/23 та інших, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19).
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 (провадження №14-28цс23) зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
У справі, що переглядається, позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Спеціалізоване автомобільно-транспортне підприємство-0901», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Житловий комплекс «Козацький», Громадська організація «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО», просив визнати за ним майнове право на нерухоме майно – двокімнатну квартиру загальною площею 56,77 кв.м. на 8 поверсі у 4 під`їзді, № 150, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому № 19 від 22 липня 2020 року (а.с. 10-22). В подальшому подав заяву про збільшення позовних вимог, просив визнати за ним майнове право на нерухоме майно – двокімнатну квартиру загальною площею 59,6 кв.м. на 8 поверсі, нова адреса: кв. АДРЕСА_2 (згідно Договору у 4 під`їзді, номер квартири АДРЕСА_4 , по Договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому № 19 від 22 липня 2020 року в розмірі інвестиції 460 000,00 грн; витребувати у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_2 , зазначивши при цьому ОСОБА_1 одним з відповідачів (а.с. 189-195).
З матеріалів справи вбачається, що після проведення технічної інвентаризації, введення будинку в експлуатацію та присвоєння йому поштової адреси спірна квартира отримала АДРЕСА_2 ; на підставі Договору купівлі-продажу від 21.03.2025 ТОВ «Житловий комплекс «Козацький» відчужена ОСОБА_1 ; і згідно даних Витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер: 419084074, від 21.03.2025 право власності на цю квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 .
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24 липня 2025 року відкрито провадження у цій справі.
Тобто, матеріалами справи підтверджено існування судового спору щодо вищевказаного майна, і що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Що стосується доводів апелянта про те, що судом накладено арешт на майно особи, яка не брала участі у справі, то ОСОБА_1 відповідно до вищевказаних доказів є власником спірної квартири. І в матеріалах справи міститься подана представником позивача разом із заявою про забезпечення позову заява про збільшення позовних вимог, у якій також заявлені вимоги до ОСОБА_1 як до відповідача про витребувати цієї квартири.
Щодо посилання апелянта на порушення права власності за національним та міжнародним правом, зокрема, що обмеження прав, викладених ст. 1 Протоколу № 1 ЄКПЛ, не можуть бути обґрунтовані при відсутності змагального судового розгляду, який відповідає принципу рівності сторін, то апеляційний суд зазначає, що обмеження прав власника, встановлених цією ухвалою, не є порушенням права власності, а є механізмом залишення на час розгляду справи спірного майна у тому стані, в якому воно перебувало на час звернення з позовом. Таке обмеження є тимчасовим, та у разі відмови у позові скасовується. А принцип рівності сторін в цивільному процесі реалізується через змагальність під час розгляду справи по суті.
Доводи апеляційної скарги, що арешт майна цієї величини є надмірним та непропорційним заходом щодо самої мети забезпечення позову безпідставні, оскільки предметом спору є саме спірна квартира.
Доводи скаржника про те, що позивачем не виконані умови інвестиційного договору, відтак, він позбавлений можливості визнати за собою майнові права на предмет спору, що позивачем не подано доказів, що право на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_1 незаконно, апелянт є добросовісним набувачем, теж не заслуговують на увагу на стадії вирішення заяви про забезпечення позову.
Відповідно до ст. 265 ЦПК України саме у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову суд не досліджує доводи по суті позову, оскільки це предмет розгляду справи по суті. Забезпечення позову має на меті запобігти можливим труднощам у майбутньому виконанні рішення суду, а не вирішити спір остаточно.
Судова колегія вважає, що заява про забезпечення позову в достатній мірі обґрунтована необхідністю застосування заходів забезпечення позову, заявником викладено свої доводи щодо можливості настання несприятливих наслідків у разі невжиття таких заходів, а зазначені ним підстави та вид забезпечення позову є співмірними з пред`явленими ним в наступному вимогами.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище судова колегія вважає, що у суду першої інстанції були передбачені законом підстави для висновку про доречність забезпечення позову. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин
Судді:         В.М. Луганська
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 18 лютого 2026 року.