Справа № 346/4400/25 
Провадження № 33/4808/82/26 
Категорія ч.1 ст.172-6 КУпАП 
Головуючий у 1 інстанції Коваленко Д. С. 
Суддя-доповідач Шигірт Ф.С.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі судді Шигірта Ф.С., за участю ОСОБА_1 та прокурора Марчук О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2025 року,–
в с т а н о в и в:
Вказаною постановою, ОСОБА_1 , визнано винуватим за ч.1 ст.172-6 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,60 грн.
Згідно постанови суду, відповідно до розпорядження міського голови № 644-К від 23.07.2024 року «Про призначення Федора Чучмана» ОСОБА_1 з 25 липня 2024 року призначений на посаду заступника начальника управління – начальника відділу планування діяльності та розвитку комунальних підприємств управління комунального господарства міської ради.
За таких обставин ОСОБА_1 , відповідно до підпункту «В» п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», є суб`єктом на якого поширюється дія Закону – як на посадову особу органу місцевого самоврядування.
Відповідно до розпорядження міського голови міста Коломия Івано-Франківської області № 1061-к від 30.12.2024 ОСОБА_1 з 02 січня 2025 року звільнено із займаної посади.
Відповідно до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено правопорушення, пов`язане з корупцією – діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч.1 статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.
Відповідно до абз. 1 ч.2 статті 45 Закону, передбачено, що особи зазначені у пункті 1, підпунктах «А», «В»-«Ґ» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом 30 календарних днів з дня припинення відповідної діяльності подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.
Згідно вимог роз`яснення Національного агентства з питань запобігання корупції щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції», стосовно заходів фінансового контролю, затвердженого рішенням Національного агентства з питань ззапобігання корупції № 4 від 13.11.2023 року, декларація особи, яка припиняє діяльність ( декларація «при звільнені») – декларація, яка продається відповідно до абз. 1 ч.2 ст. 45 Закону протягом 30 календарних днів з дня припинення відповідної діяльності. Декларація «при звільненні» подається за період, який не був охоплений деклараціями, раніше поданими суб`єктом декларування та містить інформацію станом на останній день такого періоду, який є останній день здійснення діяльності, яка передбачає обов`язок подання декларації, перебування на посаді, яка зумовлює здійснення такої діяльності.
Днем припинення діяльності є останній день виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або іншої діяльності, зазначеної у пп. «А», «В»-«Ґ» п.2 ч.1 ст. 3 Закону.
Відлік строку подання декларації при звільненні починається з 00 годин 00 хвилин дня, наступного за днем припинення діяльності.
Опрацюванням відомостей з Єдиного державного Реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, встановлено, що ОСОБА_1 несвоєчасно, а саме 31.03.2025 року подав декларацію «При звільненні» за період, який не був охоплений раніше поданими деклараціями.
Оскільки ОСОБА_1 є суб`єктом на якого поширюється дія цього Закону, як на посадову особу місцевого самоврядування, то граничною датою подання ним декларації «При звільненні» є 01.02.2025 року.
Таким чином, ОСОБА_1 будучи суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією у відповідності до п.п. «В» п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», в порушення вимог ч.2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», несвоєчасно без поважних причин а саме в строк до 02.02.2025 року, не подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за період не охоплений раніше поданими деклараціями (При звільненні), а фактично подав дану декларацію 31.03.2025 року, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч.1 ст. 172-6 КУпАП, а саме несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що постанова суду є незаконна та не обґрунтована, винесена без всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин події та з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства. Стверджує, що у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАП, через недоведеність суб`єктивної сторони діяння, яка є обов`язковим елементом складу правопорушення. Апелянт наполягає на тому, що склад цього правопорушення є формальним і передбачає виключно вину у формі прямого умислу, що має інтелектуальну та вольову ознаки: особа повинна усвідомлювати протиправність своїх дій, передбачати наслідки та бажати їх настання, тоді як вчинення діяння через необережність або збіг обставин виключає адміністративну відповідальність за корупційні правопорушення. Апелянт стверджує, що у нього був відсутній будь-який намір приховувати свій майновий стан чи ухилятися від фінансового контролю, а прострочення подання декларації сталося не через свідоме ігнорування закону, а внаслідок відсутності прямого умислу, що унеможливлює кваліфікацію дій за цією статтею. Вважає, що його вина недоведена поза розумним сумнівом, посилаючись на практику ЄСПЛ. Вважає, що суд першої інстанції не навів переконливих, чітких і узгоджених доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що він усвідомлено, без поважних причин вирішив не подавати декларацію у встановлений строк. Також вказує на допущені судом першої інстанції порушення, що призвело до неповноти судового розгляду та порушення права на захист, а сааме, суд проігнорував його клопотання про витребування доказів від УСР Нацполіції, а саме відомостей про дату отримання висновку НАЗК, на підставі якого було складено протокол про адміністративне правопорушення. Поряд із вимогою про закриття справи через відсутність складу правопорушення, апелянт наводить аргументацію на користь застосування ст.22 КУпАП та звільнення його від відповідальності у зв`язку з малозначністю діяння. Він підкреслює, що чинне законодавство не містить заборони на застосування інституту малозначності до правопорушень, передбачених ст.172-6 КУпАП. Обґрунтовуючи це прохання, ОСОБА_1 вказує на конкретні пом`якшувальні обставини: відсутність будь-яких збитків державним або суспільним інтересам, незначну тривалість прострочення подання декларації, той факт, що він вперше притягується до адміністративної відповідальності, а також повне визнання фактичних обставин справи та усунення порушення шляхом подання декларації. 
Просить скасувати постанову суду та прийняти нову, якою звільнити його на підставі ст.22 КУпАП від адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП та обмежитись усним зауваженням.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та вважала постанову суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Заслухавши учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до змісту ст.ст.7, 254, 279 КУпАП, розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника та в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є єдиною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.
У відповідності до вимог ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Розглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд виходить з норм діючого антикорупційного законодавства та Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Статтею 9 КУпАП визначено поняття адміністративного правопорушення, яке визначається як протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, вчинена суб`єктом правопорушення, і за яку передбачено адміністративну відповідальність. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає адміністративну відповідальність.
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги в їх сукупності, дійшов висновку про їх безпідставність та необґрунтованість.
Твердження апелянта про відсутність в його діях суб`єктивної сторони правопорушення є хибним, оскільки вони ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-6 КУпАП.
Матеріалами справи встановлено, що апелянт був належним чином обізнаний про обов`язок подання декларації у встановлений строк, що підтверджується його статусом посадової особи органу місцевого самоврядування, наявністю відповідних попереджень та посадових обов`язків, а також тим фактом, що він раніше вже подавав декларації. Таким чином, він усвідомлював як сам обов`язок, так і строки його виконання, однак безпідставно не виконав його вчасно. Подання декларації після спливу визначеного законом терміну об`єктивно свідчить про недобросовісне ставлення до виконання покладених законом обов`язків.
Доводи апеляційної скарги про відсутність умислу у зв`язку з відсутністю наміру приховувати майновий стан не впливають на правильність кваліфікації дій, оскільки склад даного правопорушення не передбачає настання шкідливих наслідків у вигляді приховування відомостей чи заподіяння шкоди, а полягає саме у порушенні встановленого порядку декларування. Тому сам факт несвоєчасного подання декларації за відсутності поважних причин утворює склад адміністративного правопорушення незалежно від мотивів поведінки особи.
Посилання апелянта на недоведеність вини поза розумним сумнівом також є безпідставними, оскільки у справі наявні належні та допустимі докази, які в своїй сукупності є достатніми для висновку про винуватість особи. Зокрема, дані з реєстру декларацій, накази про призначення на посаду та звільнення з посади. Крім того, сам апелянт не заперечував факту несвоєчасного подання декларації, що додатково підтверджує обґрунтованість висновків суду першої інстанції. Таким чином, сукупність доказів є логічною, узгодженою та такою, що виключає будь-які сумніви щодо доведеності вини.
Не заслуговують на увагу й доводи щодо порушення права на захист у зв`язку з невирішенням клопотання про витребування додаткових доказів. Як убачається з матеріалів справи, обставини, на з`ясування яких було спрямоване відповідне клопотання, не мають вирішального значення для повного та всебічного розгляду справи, оскільки не спростовують встановленого факту несвоєчасного подання декларації та не впливають на наявність складу адміністративного правопорушення. Відтак, навіть за умови витребування таких відомостей, це не могло б призвести до іншого висновку у справі, а тому відсутність їх дослідження не свідчить про неповноту судового розгляду чи упередженість суду.
Аргументи апелянта щодо можливості застосування положень про малозначність також є необґрунтованими. Характер вчиненого діяння, його суспільна небезпечність та значення встановленого механізму фінансового контролю свідчать про те, що порушення обов`язку декларування не може розглядатися як малозначне. Своєчасність подання декларацій є одним із ключових елементів забезпечення прозорості діяльності посадових осіб та запобігання корупції, а тому ігнорування цього обов`язку, навіть за відсутності негативних наслідків, підриває сам механізм контролю. Крім того, тривалість прострочення у даному випадку не є незначною, а обставини, на які посилається апелянт, не підтверджені належними доказами та не можуть вважатися поважними причинами, що об`єктивно перешкоджали виконанню обов`язку.
Таким чином, постанова суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2025 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя         Ф.С. Шигірт