ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 357/11057/23
провадження № 61-2666св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., 

учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд-2000»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська», яка підписана представником Тетерею Світланою Ігорівною, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд-2000», яка підписана представником Косяком Вячеславом Миколайовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2023 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд-2000» (далі - ТОВ «Агротрейд-2000») про скасування державної реєстрації припинення права оренди земельної ділянки, визнання укладеної додаткової угоди до договору оренди землі та визнання відсутнім права оренди земельної ділянки.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18 листопада 2015 року між ОСОБА_3 , спадкоємцями якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська» (далі - ТОВ Агрофірма «Білоцерківська») укладений договір оренди землі № 61, за яким передано в оренду земельну ділянку площею 3,0565 га з кадастровим номером 3220489500:01:008:0005, розташовану у межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, строком на 7 років. 
07 грудня 2015 року державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області Рибалко В. М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав за індексним номером 26825743, яким було зареєстровано право оренди на вказану земельну ділянку за позивачем. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, і після її смерті земельну ділянку успадкували ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 19 червня 2019 року. 
Протягом усього часу дії договору оренди землі орендар користувався земельною ділянкою у своїй господарській діяльності та належним чином сплачував орендну плату, і орендодавець не звертався з претензіями або позовами щодо його неналежного виконання. Строк дії договору оренди землі мав би закінчитися 18 листопада 2022 року, однак його було автоматично поновлено на один рік до 18 листопада 2023 року в силу дії на той момент норми підпункту 1 пункту 27 Розділу X "Перехідні положення" ЗК України у редакції Закону України від 24 березня 2022 року № 2145-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану".
Крім того, 30 вересня 2022 року ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», користуючись наявним у нього переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, відповідно до норм частин 1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» та пункту 5 договору оренди землі, направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку лист-повідомлення (клопотання) про поновлення договору оренди землі за вих. № 01-3-157 від 29 вересня 2022 року, в якому пропонувало поновити його ще на 7 років, до якого долучили проект відповідної додаткової угоди до договору оренди землі, однак орендодавці не відповіли на нього у місячний строк, як того вимагають норми Закону України «Про оренду землі». 
Натомість, 08 березня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до державного реєстратора Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Майорко Т. О. з заявами про державну реєстрацію припинення права оренди позивача на земельну ділянку у зв`язку з припиненням дії договору оренди землі, на підставі якої 10 березня 2023 року державний реєстратор Майорко Т. О. здійснила державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська». 
Цього ж дня, орендодавці уклали договір оренди земельної ділянки № 102 з ТОВ «Агротрейд-2000», за яким вони передали йому в оренду земельну ділянку на 7 років, і цього ж дня, подали тому ж державному реєстратору документи для державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ТОВ «Агротрейд-2000», яку було проведено 14 березня 2023 року. 
Таким чином, завдяки незаконній державній реєстрації припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на земельну ділянку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до закінчення строку дії договору оренди землі, передали цю земельну ділянку в оренду іншому орендарю, тим самим порушили право оренди позивача як її законного орендаря і його переважне право на поновлення договору оренди землі на новий строк.
У зв`язку з викладеним, позивач просив:
скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489500:01:008:0005; 
визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі № 61 від 18 листопада 2015 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» в запропонованій редакції; 
визнати відсутнім у ТОВ «Агротрейд-2000» право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3220489500:01:008:0005.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року у складі судді Орєхова О. І., позовні вимоги ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Агротрейд-2000» про скасування державної реєстрації припинення права оренди земельної ділянки, визнання укладеної додаткової угоди до договору оренди землі та визнання відсутнім права оренди земельної ділянки, задоволено. 
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489500:01:008:0005, дата, час державної реєстрації: 08. Березня 2023 року 11:07:27.
Визнано відсутнім у ТОВ «Агротрейд-2000» право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3220489500:01:008:0005 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1698948332204).
Визнано укладеною додаткову угоду до договору оренди землі № 61 від 18 листопада 2015 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» у запропонованій редакції.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Агротрейд-2000» на користь ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» судові витрати понесені на правову допомогу в розмірі 52 754,86 грн та витрати по справі судового збору у загальній сумі 28 260,59 грн, в рівних частках по 27 005,15 грн з кожного.
Рішення суду мотивоване тим, що: 
строк дії договору оренди землі має обчислюватися саме від дати його укладення - 18 листопада 2015 року та, відповідно, мав би закінчитися 18 листопада 2022 року. Відтак, до нього підлягали застосуванню норми підпункту 1 пункту 27 Перехідних положень ЗК України і його дію в силу цих норм було автоматично поновлено на один рік до 18 листопада 2023 року. Цим Законом до Перехідних положень ЗК України було додано пункт 27 для врегулювання особливостей земельних відносин під час дії воєнного стану. У підпункті 1 цього пункту було передбачено, що вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без внесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру, зокрема, договори оренди щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення, строк оренди за якими закінчився після введення воєнного стану. Ця норма набрала чинності разом з вказаним Законом 07 квітня 2022 року і діяла у такій редакції до 19 листопада 2022 року, коли набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2022 року № 2698-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель", яким абзац перший підпункту 1 пункту 2 після слів "воєнного стану" було доповнено словами "до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель", тобто цим Законом;
однак, в період дії вищевказаного договору, 10 березня 2023 року державним реєстратором Фурсівської сільської ради Майорко Т. О. здійснено державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма "Білоцерківська" та 10 березня 2023 року між орендодавцями ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) укладений договір оренди земельної ділянки № НОМЕР_1 з ТОВ «Агротрейд-2000», останньому передано в оренду земельну ділянку, площею 3,0565 га, з кадастровим номером: 3220489500:01:008:0005, яка розташована за межами населеного пункту на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області строком на 7 років, державна реєстрація права оренди земельної ділянки за ТОВ «Агротрейд-2000» проведено 14 березня 2023 року, в той час, коли зазначена земельна ділянка перебувала в оренді позивача;
тому, позовні вимоги в частині скасування у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489500:01:008:0005 підлягають задоволенню;
окрім цього, у позивача наявне переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк, оскільки ТОВ Агрофірма "Білоцерківська" 30 вересня 2022 року, до закінчення строку дії договору оренди землі, направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 лист-повідомлення (клопотання) про його поновлення разом з проектом відповідної додаткової угоди, як того вимагали положення частини 2 статті 33 Закону України "Про оренду землі" та пункту 5 договору оренди землі, однак у порушення вимог частини 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" у місячний строк відповідачі ані не уклали додаткову угоду до договору оренди землі у запропонованій позивачем редакції, ані не висунули заперечень щодо його поновлення;
таким чином, процедура поновлення договору оренди землі, передбачена у частинами 1-5 статті 33 Закону України "Про оренду землі", не була завершена внаслідок невиконання орендодавцями обов`язку щодо укладення у місячний строк додаткової угоди до нього або надання обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору та подальшої передачі спірної земельної ділянки в оренду відповідачу ТОВ «Агротрейд-2000»;
повідомлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , надіслані у порядку абзацу другого пункту 5 договору оренди землі, за своєю правовою природою не можуть вважатися запереченнями у розумінні частини 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі". ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направили ТОВ Агрофірма "Білоцерківська" листи-повідомлення у порядку пункту 5 договору оренди землі 18 жовтня 2021 року, а позивач направив їм лист-повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк 30 вересня 2022 року, тобто через 11 місяців після направлення орендодавцями свого листа, що виключає оцінку останнього як заперечення на отриманий від орендаря лист-повідомлення;
отже, не зважаючи на надсилання повідомлення в порядку абзацу другого пункту 5 договору оренди землі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , отримавши від ТОВ Агрофірма "Білоцерківська" лист-повідомлення від 29 вересня 2022 року, мали на виконання приписів частини 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" у межах місячного строку надати відповідь на нього, зокрема, у разі, якщо їх наміри обробляти спірну земельну ділянку самостійно не змінилися, повторно повідомити про такі обставини орендаря;
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не відповіли на надісланий 30 вересня 2022 року лист- повідомлення орендаря щодо поновлення договору оренди землі, а до спливу строку його дії уклали інший договір оренди землі з іншим орендарем, не приступивши до самостійного використання спірної земельної ділянки та її обробітку всупереч своїм попереднім заявам у листах від 18 жовтня 2021 року. За таких обставин надсилання листів-повідомлень від 18 жовтня 2021 року щодо небажання продовжувати договір оренди землі не припинило переважне право позивача на укладення цього договору на новий строк;
поведінка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідчить, що надсилання ними листів-повідомлень від 18 жовтня 2021 року переслідувало мету штучно створити підстави для припинення переважного права орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк перед іншими орендарями з метою подальшої передачі спірної земельної ділянки в оренду ТОВ «Агротрейд-2000» без дотримання процедури реалізації позивачем свого переважного права;
наведене підтверджує, що у ТОВ Агрофірма "Білоцерківська" існувало переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк, адже фактично існував інший претендент на отримання спірної земельної ділянки в оренду - ТОВ "Агротрейд-2000", і це переважне право було порушене недобросовісними діями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які заявили про намір самостійно використовувати спірну земельну ділянку після спливу строку дії договору оренди землі, у порушення вимог частини 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" залишили без відповіді пропозицію позивача щодо поновлення вказаного договору і не запропонували укласти його на новий строк на тих умовах, які були запропоновані іншому орендарю, тим самим позбавивши орендаря можливості реалізувати своє переважне перед іншими особами право, що має бути поновлене у способи, обрані позивачем згідно з висновками Верховного Суду;
окрім цього, суд врахував також недобросовісну, непослідовну та суперечливу поведінку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 які, заявляючи про відсутність наміру продовжувати дію договору оренди землі на новий строк, повідомили ТОВ Агрофірма "Білоцерківська" про намір самостійно обробляти спірну земельну ділянку, а потім уклали договір оренди землі з іншим орендарем.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Стягнуто з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі у розмірі 20 486,26 грн. Стягнуто з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 20 486,26 грн. У задоволенні клопотання ТОВ «Агротрейд-2000» про стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено.
Постанова суду мотивована тим, що: 
укладений між ОСОБА_3 та ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» у 2015 році договір є консенсуальним, його дія закінчилася 18 листопада 2022 року, відтак в силу підпункту 1 пункту 27 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України в редакції Закону України від 24 березня 2022 року № 2145-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» було автоматично пролонговано без волевиявлення сторін строком на 1 рік, тобто до 18 листопада 2023 року;
на виконання умов договору власники земельної ділянки більше, ніж за 6 місяців до закінчення дії договору направили позивачу повідомлення про небажання продовжувати орендні відносини і закінчення строку оренди після сплину дії договору;
відсутність волевиявлення власника за умови вчасного попередження на продовження оренди незалежно від причин не є порушенням переважного права орендаря на нову оренду землі;
право орендаря на поновлення договору оренди землі не є абсолютним, наявність заперечень зі сторони орендодавця щодо поновлення договору за попереднім орендарем дають підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захистку відповідно до статті 4 ЦПК України, не порушено;
оскільки за шість місяців власник землі попередив орендаря про припинення договору оренди, суд констатував факт відсутності підстав вважати даний договір продовженим на новий строк;
також суд констатував неналежність позиції позивача з даного приводу ще й з тих обставин, що надіслана додаткова угода не була підписана, тому відсутній факт волевиявлення орендаря на продовження оренди; відсутність підпису директора ТОВ «Агрофірма «Білоцекрівська» на проекті додатковї угоди про поновлення договору оренди землі від 22 вересня 2022 року, яка додавалась до листа повідомлення про поновлення договору оренди землі, не підтверджує наміри та волевиявлення позивача на укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі. Аналогічна правова позиція була сформована Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, де Велика Палата досліджувала питання щодо обов`язковості підпису, який підтверджує наміри та волевиявлення особи при укладенні письмових договорів.
- запропонована додаткова угода передбачає зміну істотних умов договору (орендна плата, строк дії договору, відповідальність сторін), тому не можна вважати, що це була пропозиція пролонгації договору;
при укладенні договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється;
фактично це була оферта на укладення нового договору, відтак сторони мали досягти згоди щодо укладення нового договору, чого зроблено не було;
за таких умов, вимоги про визнання додаткової угоди укладеною не підлягали до задоволення;
враховуючи, що строк дії договору від 2015 року в силу вимог Закону було продовжено до 18 листопада 2023 року, суд не може вважати належним припинення права оренди спірної земельної ділянки ТОВ «Агрофірма «Білоцерківська» з 08 березня 2023 року;
у той же час інша частина вимог позивача, зокрема щодо скасування державної реєстрації та визнання відсутності права оренди не може бути задоволена;
позивач в обґрунтування неправомірності реєстрації припинення речового права посилався на авто-пролонгацію дій договору до 18 листопада 2023 року. У той же час така дата закінчилася як на момент розгляду справи так і на момент ухвалення рішення по справі, тому суд першої інстанції зобов`язаний був відмовити в позові в частині саме з цих підстав;
на цій підставі у позивача відсутнє право на скасування державної реєстрації та визнання відсутнім права оренди;
з метою отримання правничої допомоги в суді першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з однієї сторони та адвокат з іншої сторони уклали договір про надання правничої допомоги. Загальний розмір гонорару за вказаним договором складав 15 000,00 грн. Аналогічний договір було укладено апелянтами й на отримання ними правничої допомоги в суді апеляційної інстанції;
хоча як договір про надання допомоги в суді першої інстанції, так і аналогічний договір про таку допомогу в апеляційному суді містили умову про сплату апелянтами гонорару успіху у розмірі 5000,00 грн, вказаний гонорар з точки зору суду не є належною складовою витрат на правничу допомогу. Таким чином гонорар успіху не відшкодовується за процедурою розподілу судових витрат;
зважаючи на вказане, суд дійшов висновку про те, що кожному з апелянтів позивачем має бути відшкодовано судові витрати у розмірі по 20486, 26 грн, що складаються з 5 486,26 грн - судовий збір, 7500,00 грн витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції, 7500,00 грн - витрати у суді апеляційної інстанції;
позивач заявив клопотання про зменшення витрат з урахуванням складності справи;
у той же час зважаючи на обсяг робіт, наданих апелянтам їх представником, складність справи, тривалість розгляду, суд апеляційної інстанції не вбачає заявлений до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу неспівмірним, відтак такі витрати не підлягають до зменшення;
відповідач ТОВ «Агротрейд 2000» також заявив до відшкодування витрат на правничу допомогу. При цьому, зважаючи на те, що розмір гонорару адвоката було встановлено у фіксованому розмірі, ТОВ «Агротрейд 2000» вважав, що він не має надавати інформацію про перелік тих послуг, які були надані йому адвокатом, посилаючись на позицію Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19;
дана позиція не може бути прийнята судом, оскільки встановлення розміру плати за правничу допомогу у вигляді фіксованої суми передбачає відсутність необхідності надання детального опису послуг із зазначенням витраченого часу та вартості кожної конкретної дії. Саме про це і зазначено Верховним Судом у вищевказаній постанові. У той же час, не маючи обов`язку перевірити обґрунтованість вартості кожного виду робіт в рамках наданої правничої допомоги, суд тим не менше зобов`язаний перевірити, чи взагалі надавалися послуги, чи були такі роботи необхідними та неминучими, чи мають вони відношення взагалі до справи, що є предметом розгляду. Саме для цього стороні і передбачено обов`язок зазначати перелік та вид тих послуг, що були надані в рамках справи;
у даному випадку, наданий ТОВ «Агротрейд 2000» договір на правничу допомогу в рамках даної справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції містить лише загальні посилання на надання правничої допомоги в рамках цієї справи без конкретизації тих робіт, які фактично мають бути здійснені. Не містить такої конкретизації і акт приймання-передач робіт, який містить лише твердження, що правнича допомога надана в повному обсязі;
за таких умов, суд позбавлений можливості перевірити, які саме послуги щодо правничої допомоги по справі були надані стороні, оцінити обґрунтованість необхідності таких дій, що унеможливлює задоволення заяви ТОВ «Агротейд 2000» про відшкодування витрат на правничу допомогу.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг
У березні 2025 року ТОВ «Агротрейд-2000» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, через представника Косяк В. М., в якій просили скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року в частині відмови у задоволенні клопотання ТОВ «Агротрейд-2000» про стягнення витрат на правову допомогу.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми процесуального права, зокрема, статей 133, 137, 141 ЦПК України, та не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, та висновки Верховного Суду в постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17, від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, від 03 жовтня 2020 року у справі № 922/445/19, від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18, від 02 грудня 2021 року у справі № 922/3649/20, від 20 травня 2021 року у справі № 910/14162/17, від 17 грудня 2020 року у справі № 911/3086/17, від 05 лютого 2021 року у справі № 910/9060/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/13804/18, від 08 липня 2021 року у справі № 21/96 (10), від 03 серпня 2021 року у справі № 925/1282/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 924/675/20, від 26 жовтня 2021 року у справі № 335/14210/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 911/3858/20, від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17, від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19;
ТОВ «Агротрейд-2000» у розділі щодо понесених судових витрат у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції відзиву на позовну заяву обґрунтував понесення витрат та надав суду докази, які підтверджують їх понесення. Так, вони надали договір № 78 про правничу допомогу, який був укладений між ТОВ «Агротрейд-2000» та АО «МКБ ГРУПП». Пунктом 1.2 договору були визначені послуги/виконання робіт, які надаються відповідачу адвокатським об`єднанням, пунктом 1.3 визначено, що правнича допомога надається в суді першої інстанції у справі № 357/11057/23, пунктом 1.4 сторони домовились, що документом, який підтверджує надання правової допомоги за договором є акт приймання-передачі правничої допомоги, який повинен бути підписаний сторонами договору, пунктом 2.1 договору визначено, що гонорар адвокат становить 11000 грн, тобто фіксована сума, яка не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, пунктом 2.3 визначено, що оплата послуг здійснюється до початку надання послуг. Також до відзиву було надано акт приймання-передачі правничої допомоги та зазначалось, що докази фактичної оплати будуть надані під час підготовчого засідання;
11 грудня 2023 року під час підготовчого засідання суду були надані докази оплати;
під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не подавалось клопотання про зменшення витрат;
крім того, 11 червня 2024 року між ТОВ «Агротрейд-2000» та АО «МКБ ГРУПП» був укладений договір № 25 про правничу допомогу, предметом якого було надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, зміст договору бу аналогічним тому, який укладений за участь в суді першої інстанції, розмір гонорару також 11000 грн;
02 серпня 2024 року укладено акт приймання-передачі;
зазначені суми є співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами та не є завищеними, оскільки позивачем заявлено до відшкодування витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 36566,68 грн;
20 серпня позивач подав клопотання про зменшення розміру заявленої правової допомоги в загальному розмірі до 5000 грн, але при цьому не зазначив аргументованих зауважень заявлених послуг або їх обсягу;
отже, під час розподілу судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції суд в разі визнання наведених позивачем обґрунтувань щодо неспівмірності заявлених витрат повинен був зменшити їх, а не відмовляти у їх стягненні;
таким чином апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, які були понесені в судах двох інстанцій.
У березні 2025 року ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Тетерею С. І., в якій просили скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що строк дії договору оренди був автоматично продовжений до 18 листопада 2023 року, але помилково вважав, що у позивача відсутнє переважне право на укладення договору оренди на новий строк, оскільки листи-повідомлення орендодавця не повинні братися до уваги. Так у цих листах відповідача повідомили про те, що не бажають укладати договір оренди, оскільки мають намір самостійно обробляти спірну земельну ділянку, але одразу після державної реєстрації припинення права оренди позивача, вони передали спірну земельну ділянку новому орендарю, що не відповідає принципу добросовісності;
суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду викладені в постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 702/699/16-ц, від 01 серпня 2019 року у справі № 385/1446/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 728/2442/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 923/759/18, від 26 квітня 2022 року у справі № 621/900/19, від 23 листопада 2023 року у справі № 906/1314/21, від 03 квітня 2024 року у справі № 910/14933/22, від 21 лютого 2024 року у справі № 906/1324/21, від 07 лютого 2024 року у справі № 906/1311/21, від 06 лютого2024 року у справах № 906/1321/21, № 914/768/23, від 31 січня 2024 року у справах № 906/1320/21, № 906/1315/21, № 906/1319/21, від 16 січня 2024 року у справі № 910/14543/20 і не надав належної оцінки поведінці орендодавців у контексті їх добросовісності;
суд апеляційної інстанції безпідставно встановив,, що переважне право орендаря припинилося через висловлювання заперечень щодо поновлення договору оренди, так як орендодавці не надсилали відповідні заперечення на виконання вимог частини п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі»;
суд апеляційної інстанції застосував висновки Верховного Суду у справах № 379/1354/18, № 379/1439/18, № 378/382/18, № 325/1951/19 та № 625/166/18, які не підлягають врахуванню судом у цій справі через неподібність спірних правовідносин;
суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про неналежне оформлення орендарем пропозиції щодо укладення договору оренди землі на новий строк, оскільки нормативно-правовими актами не закріплено обов`язковість наявності підпису орендаря у проєкті додаткової угоди, яка направляється орендодавцю для цілей поновлення договору оренди землі.
Аргументи інших учасників справи
У квітні 2025 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», який підписаний представником Марценюк Л. А. Просили касаційну скаргу ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року залишити без змін. Стягнути з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 20 000,00 грн пропорційно. У разі задоволення касаційної скарги позивача зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу позивача до 15 000,00 грн.
Відзив обґрунтований тим, що:
судом апеляційної інстанції вірно встановлена відсутність у позивача прав, свобод та охоронюваних законом інтересів, які порушено відповідачами, так як у нього відсутнє переважне право орендаря (орендодавець надіслала свої заперечення щодо поновлення договору і воно є достатнім волевиявленням);
позивач безпідставно вказує, що у договірних відносинах він є більш вразливою стороною, але вся судова практика, на яку він посилається, викладена у справах, де орендодавцем виступають органи державної чи комунальної власності, тобто суб`єкт владних повноважень, в той час як в цих правовідносинах навпаки, відповідач - фізична особа - орендодавець, є більш вразливою стороною;
у договорі сторони домовились, що якщо орендодавець не збирається укладати новий договір оренди з орендарем або продовжувати дію цього договору, він зобов`язаний за 6 місяців до закінчення строку дії нового договору повідомити про це орендаря в письмові формі. Даний пункт є чинним, дійсним, неоспореним, тобто сторони в договорі погодили строки надання заперечень і орендодавці у визначений строк надіслали свої заперечення;
у діях орендодавців відсутня суперечлива поведінка, усі їх заяви та наміри відповідали наступним діям;
наведена позивачем судова практика не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки фактичні обставин у тих справах є відмінними від обставин у справі, що переглядається;
жодна норма жодного закону не встановлює обов`язку орендодавця обґрунтовувати своє небажання щодо поновлення договору оренди землі;
дії орендодавця в даній справі не можуть трактуватися як мовчазна згода, оскільки він вчинив усі дії, які свідчать про заперечення щодо укладання з позивачем договору оренди на новий строк;
аргументи позивача про те, що договір було пролонговано до 18 листопада 2023 року не відповідають обставинам справи та доказам, оскільки строк дії договору оренди землі позивача закінчився 04 грудня 2022 року;
автоматичне поновлення договорів оренди землі на період воєнного стану діяло до 19 листопада 2022 року, тобто таке положення закону поширює свою дію виключно на ті договори оренди землі, дія яких закінчувалась до 19 листопада 2022 року;
таким чином оскаржене судове рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним, всебічним дослідженням доказів та обставин справи, судом апеляційної інстанції надано вірну оцінку таким доказам та правомірно встановлено відсутність права та інтересу позивача, яке підлягає захисту.
У квітні 2025 року ТОВ «Агротрейд-2000» звернулось до Верховного Суду з відзивом на касаційну скаргу ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», який підписаний представником Косяком В. М. Просили касаційну скаргу ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року залишити без змін. Стягнути з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на користь ТОВ «Агротрейд-2000» понесені витрати на правничу допомогу за розгляд справи в касаційній інстанції у розмірі 20 000,00 грн. У разі задоволення касаційної скарги позивача зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 12000,00 грн у суді першої інстанції, до 11000 у суді апеляційної інстанції та до 10000 грн у суді касаційної інстанції.
Відзив обґрунтований тим, що:
посилання суду першої інстанції на частину першу статті 19 Закону України «Про оренду землі» в редакції від 16 січня 2020 року та на рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р (1)/2019 не відповідає обставинам справи, нормам права та висновкам Великої Палати Верховного Суду по справі № 757/23249/17-ц;
отже, висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що дія договору оренди землі № 61 від 18 листопада 2015 року нібито автоматично продовжена на 1 рік не відповідає обставинам справи, умовам договору та діючому законодавству;
також не відповідає обставинам справи, умовам договору та діючому законодавства висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що позовні вимоги в частині скасування у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Фгрофірма «Білоцерківська» є такою, що підлягає задоволенню, оскільки 10 березня 2023 року на час припинення права оренди за позивачем право оренди у позивача не припинилося та було автоматично поновлено на один рік;
безпідставним є твердження касатора, що листи-повідомлення орендодавця не можуть братися до уваги судом як докази припинення переважного права орендаря, оскільки при наявності вираженого волевиявлення орендодавця про те, що вони не збираються укладати новий договір оренди або продовжувати існуючий, направлення пропозиції про продовження відносин оренди не можу виступати підставою для поновлення орендних відносин;
крім того, наданий касатором проект додаткової угоди не містив підпису директора ТОВ;
отже, висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності у касатора переважного права на укладання договору оренди на новий строк відповідає обставинам справи, нормам діючого законодавства, висновкам Верховного Суду та підтверджується доказами по справі;
посилання на неврахування висновків Верховного Суду є безпідставним, оскільки фактичні обставин у тих справах є відмінними від обставин у справі, що переглядається;
У травні 2025 року ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ТОВ «Агротрейд-2000» за підписом представника Тетеря С. І. Просили касаційну скаргу ТОВ "Агротрей-2000" на постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року залишити без задоволення.
Відзив обґрунтований тим, що:
суд апеляційної інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки наданий ТОВ «Агротрейд-2000» договір на правничу допомогу містить лише загальні посилання на надання правничої допомоги у рамках цієї справи без конкретизації тих робіт, які фактично мають бути здійснені;
наведене свідчить про відсутність у суду об`єктичної можливості перевірити розмір та порядок обчислення адвокатського гонорару.
У травні 2025 року ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» за підписом представника Тетеря С. І. подало до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою формування єдиної правозастосовчої практики щодо врахування принципу добросовісності у спорах щодо укладення договору оренди на новий строк у порядку статті 777 ЦК України, статті 33 Закону України «Про оренду землі» для відступу від висновків Касаційного цивільного суду у справах № 625/166/18, № 693/42/18, № 379/1439/18, № 378/382/18, № 132/1184/19, № 132/2626/19, № 604/483/23, № 604/480/23, № 604/648/23, № 604/630/23, № 604/290/23, № 604/647/23, № 604/779/23 та надання висновку з приводу того, чи порушується переважне право первинного орендаря на укладення договору на новий строк.
У червні 2025 року ТОВ «Агротрейд-2000» подали заперечення на клопотання ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду за підписом представника Косяка В. М.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2025 року касаційну скаргу ТОВ «Агротрейд-2000», яка подана представником Косяком В. М., на постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року залишено без руху.
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2025 року поновлено ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року. Відкрито касаційне провадження у справі № 357/11057/23. Витребувано справу з суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року поновлено ТОВ «Агротрейд-2000» строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року. Відкрито касаційне провадження у справі № 357/11057/23.
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 18 березня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 912/3808/16, від 16 травня 2019 року у справі № 912/1982/17, від 26 квітня 2022 року у справі № 621/900/19, від 14 червня 2022 року у справі № 904/3789/19, від 31 січня 2023 року у справі № 922/4702/21, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 18 січня 2018 року у справі № 910/12017/17, від 03 вересня 2019 року у справі № 922/3412/18, від 15 вересня 2022 року у справі № 692/529/21, від 02 вересня 2022 року у справі № 692/526/21, від 20 липня 2022 року у справі № 692/525/21, від 31 жовтня 2018 року у справі № 702/699/16-ц, від 01 серпня 2019 року у справі № 385/1446/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 728/2442/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 923/759/18, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 23 листопада 2023 року у справі № 906/1314/21, від 03 квітня 2024 року у справі № 910/14933/22, від 21 лютого 2024 року у справі № 906/1324/21, від 07 лютого 2024 року у справі № 906/1311/21, від 06 лютого 2024 року у справах № 906/1321/21, № 914/768/23, від 31 січня 2024 року у справах № 906/1320/21, № 906/1315/21, № 906/1319/21, від 16 січня 2024 року у справі № 910/14543/20, від 25 жовтня 2022 року у справі № 904/947/21, від 21 вересня 2022 року у справі № 926/2720/21, від 03 лютого 2021 року у справі № 915/1003/20, від 15 травня 2024 року у справі № 910/698/23, від 24 листопада 2021 року у справах № 922/1197/21, № 915/1517/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 910/7864/20, від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, від 22 вересня 2020 року у справі № 159/5756/18, від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц, від 14 травня 2021 року у справі № 266/7053/18, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-219цс14, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 11 квітня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 915/1794/19, від 12 травня 2020р. у справі № 904/4507/18, від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17, від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, від 03 жовтня 2020 року у справі № 922/445/19, від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18, від 02 грудня 2021 року у справі № 922/3649/20, від 20 травня 2021 року у справі № 910/14162/17, від 17 грудня 2020 року у справі № 911/3086/17, від 05 лютого 2021 року у справі № 910/9060/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/13804/18, від 08 липня 2021 року у справі № 21/96 (10), від 03 серпня 2021 року у справі № 925/1282/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 924/675/20, від 26 жовтня 2021 року у справі № 335/14210/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 911/3858/20, від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17, від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19, від 16 листопада 2022 року по справі № 922/1964/21, від 05 липня 2023 року у справі № 911/3313/21 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що земельна ділянка, площею 3,0565 га з кадастровим номером 3220489500:01:008:0005, розташована у межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, належала ОСОБА_3 
18 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» укладений договір оренди землі № 61, згідно пункту 1 якого, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться: Київська область, Білоцерківський район, Шкарівська сільська рада та належить орендодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА 597850, виданого 16 грудня 2005 року.
Згідно з пунктом 5 договору оренди землі № 61, договір укладений на сім років. Після закінчення строку договору орендар, який має намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. Якщо орендодавець не збирається укладати новий договір оренди з орендарем або продовжувати дію цього договору, він зобов`язаний за шість місяців до закінчення строку дії даного договору повідомити про це орендаря в письмовій формі, а також за свій рахунок відновити межі земельної ділянки в натурі.
Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у п`ятиденний строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі (пункт 16 договору).
Дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності у порядку встановленому законом; ліквідації юридичної особи-орендаря (пункт 31 договору).
У пункті 37 сторони визначили, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди.
Згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки від 08 грудня 2015 року орендодавець ОСОБА_3 , з одного боку, передає, а орендар ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», в особі директора ОСОБА_7 , з другого приймає в строкове платне користування на умовах оренди земельну ділянку, кадастровий номер 3220489500:01:008:0005, що знаходиться в межах землекористування Шкарівської сільської ради, загальною площею 3,0565 га, у тому числі рілля 3,0565 га.
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер витягу: 49371683, вбачається, що 08 грудня 2015 року 17:54:06, державним реєстратором Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Поповою Л. О. зареєстровано договір оренди землі, серія та номер: б/н, виданий 18 листопада 2015 року; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 26825743 від 07 грудня 2015 року 15:55:40; вид іншого речового права: право оренди земельної ділянки; зміст, характеристика іншого речового права: строкове платне користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строк дії: на 7 років; відомості про суб`єкта іншого речового права: орендар ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», орендодавець: ОСОБА_3 ; опис об`єкта іншого речового права: земельна ділянка площею 3,0565 га, об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка з кадастровим номером: 3220489500:01:008:0005.
19 червня 2019 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 успадкували в рівних частках земельну ділянку, площею 3,0565 га, яка розташована на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що належала померлій ( ОСОБА_3 ) на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА 597850, виданого 16 грудня 2005 року.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 10 березня 2023 року державним реєстратором Фурсівської сільської ради Майорко Т. О. здійснено державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма "Білоцерківська", на підставі: лист-повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 18 жовтня 2021 року, видавник: гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .
10 березня 2023 року між орендодавцями ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) укладений договір оренди земельної ділянки № НОМЕР_1 з ТОВ «Агротрейд-2000», за яким останні передали йому в оренду земельну ділянку, площею 3,0565 га, з кадастровим номером: 3220489500:01:008:0005, яка розташована за межами населеного пункту на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області строком на 7 років.
Цього ж дня подано тому ж державному реєстратору документи для державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ТОВ «Агротрейд-2000», яку було проведено 14 березня 2023 року.
Позиція Верховного Суду
Щодо оскарження постанови Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року по суті спору
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Тлумачення вказаної норми свідчить, що під змістом правочину (договору) розуміється сукупність умов. У статті 217 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Окремою частиною правочину в контексті статті 217 ЦК України є окрема частина змісту правочину (договору), тобто його умова. При цьому, недійсність окремої частини договору не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними або є нікчемними. Слід враховувати, що при задоволенні позову про оспорювання окремих умов договору потрібно з`ясовувати, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 334/7687/21 (провадження № 61-10300св22)).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 902/1207/22 (провадження № 12-80гс23) зазначено, що: 
«8.29. Істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), дата укладення та строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частини перша та друга статті 15 Закону № 161-XIV у вказаній вище редакції).
8.30. Відповідно до першого речення частини першої статті 19 Закону № 161-XIV у редакції, чинній на час підписання Договору, строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.
8.31. Водночас Законом № 340-IX, який у відповідній частині набрав чинності 16.01.2020 (див. пункт 1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»), частину першу статті 19 Закону № 161-XIV доповнено двома реченнями такого змісту: «Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права». 
Цим же Законом абзац третій частини першої статті 15 Закону № 161-XIV викладено в такій редакції: «дата укладення та строк дії договору оренди». Тобто із 16.01.2020, окрім строку дії договору оренди землі, до істотних умов цього правочину належить також дата його укладення.
8.32. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що абзац третій частини першої статті 15 та друге речення частини першої статті 19 Закону № 161-XIV у наведеній вище редакції імперативно встановлюють, що дата укладення договору оренди землі є істотною умовою цього правочину і саме з цієї дати починається перебіг строку його дії.
У постанові від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19 Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що зазначені вимоги закону є чіткими і однозначними.
8.33. Тому сторони договору оренди землі не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить імперативним нормам абзацу третього частини першої статті 15 та другого речення частини першої статті 19 Закону № 161-XIV у редакції Закону № 340-IX, зокрема на власний розсуд встановити інші правила визначення дати початку перебігу строку дії цього правочину або не зазначати дати його укладення. У протилежному випадку умови договору оренди землі, що не відповідають вказаним вище імперативним нормам Закону № 161-XIV, не створюють для сторін такого правочину тих наслідків, на які вони спрямовувались.
8.34. Велика Палата Верховного Суду вважає, що викладена у пункті 37 Договору умова про набрання ним чинності після його державної реєстрації суперечить правилам обчислення строку дії договору оренди землі, імперативно встановленим другим реченням частини першої статті 19 Закону № 161-XIV, а тому вказана умова не змінила визначений у Законі № 161-XIV момент, з якого розпочав перебіг строк дії Договору.
Сторони Договору скріпили його своїми підписами та вказали в ньому дату укладення (17.11.2020), що відповідає вимогам абзацу третього частини першої статті 15 Закону № 161-XIV, і саме з цієї дати відповідно до другого речення частини першої статті 19 цього Закону слід обчислювати річний строк дії цього правочину».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 357/13337/23 (провадження № 61-16298св24) зазначено:
«відповідно до пункту 37 договору оренди землі від 20 жовтня 2015 року, укладеному між ТОВ «Агрофірма «Білоцерківська» та ОСОБА_3, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди. Речове право оренди спірної земельної ділянки за позивачем було зареєстровано 04 грудня 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішенням державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у Київській області Рибалко В. М., рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 26818772 від 07 грудня 2015 року, строк дії 7 років, без зазначення права пролонгації.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22), з 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягає не сам договір оренди землі, а право оренди земельної ділянки. Такий договір є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто за умови дотримання ними вимог статей 638, 759 і 792 ЦК України та статті 15 Закону України «Про оренду землі». З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає обов`язок передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря - отримати право користування земельною ділянкою.
У наведені вище постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що право оренди земельної ділянки є речовим і без державної реєстрації такого права немає правових підстав для користування відповідною земельною ділянкою. Оскільки зареєстроване право оренди землі є речовим правом, то і способи захисту цього права можуть бути такими, що притаманні речовим правам. Так, орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особами.
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду підтримала висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16, у частині того, що договір оренди землі є укладеним з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов, а право оренди виникає з моменту його державної реєстрації, проте відступила від висновків, викладених у вказаній постанові Верховного Суду України, у частині того, що, виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України, договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.
Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що вказані висновки стосуються чинності договору оренди землі, укладеного після 01 січня 2013 року, тобто після зміни законодавчого регулювання, а саме виключення із Закону України «Про оренду землі» вимог про необхідність державної реєстрації договору оренди із вказівкою на необхідність реєстрації права оренди, а також виключення з тексту цього Закону посилання на укладеність такого правочину з дня його державної реєстрації.
Цим Законом абзац третій частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» викладено в такій редакції: «дата укладення та строк дії договору оренди». Тобто із 16 січня 2020 року, окрім строку дії договору оренди землі, до істотних умов цього правочину належить також дата його укладення.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду, слід розмежовувати момент укладення договору оренди землі (це момент досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов та підписання - для договорів із 1 січня 2013 року), з якого у його сторін виникають права та обов`язки в зобов`язальних правовідносинах, і момент виникнення на підставі вказаного правочину речового права, який пов`язаний з моментом державної реєстрації такого права (третє речення частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі»).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 березня 2024 року у справі № 902/1207/22 (провадження № 12-80гс23) зауважила, що абзац третій частини першої статті 15 та друге речення частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі» у наведеній вище редакції імперативно встановлюють, що дата укладення договору оренди землі є істотною умовою цього правочину і саме з цієї дати починається перебіг строку його дії. Сторони договору оренди землі не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить імперативним нормам абзацу третього частини першої статті 15 та другого речення частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі» у редакції Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», зокрема на власний розсуд встановити інші правила визначення дати початку перебігу строку дії цього правочину або не зазначати дати його укладення. У протилежному випадку умови договору оренди землі, що не відповідають вказаним вище імперативним нормам Закону України «Про оренду землі», не створюють для сторін такого правочину тих наслідків, на які вони спрямовувались.
Викладена у пункті 37 договору умова про набрання ним чинності після його державної реєстрації суперечить правилам обчислення строку дії договору оренди землі, імперативно встановленим другим реченням частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі», а тому вказана умова не змінила визначений Законом України «Про оренду землі» момент, з якого розпочав перебіг строк дії договору. Узявши до уваги те, що строк дії договору почався з дати його укладення (з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та підписання - 20 жовтня 2015 року) і сплив на час укладення 12 січня 2023 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агротрейд-2000» договору оренди землі та вчинення на їх підставі відповідних реєстраційних дій, Верховний Суд погоджується з висновком суду про відсутність порушеного права ТОВ «Агрофірма «Білоцерківська».
Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану», що доповнено розділ Х «Перехідні положення» ЗК України пунктами 27, 28, згідно з якими під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, зокрема вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без внесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно договори оренди, суборенди, емфітевзису, суперфіцію, земельного сервітуту, строк користування земельними ділянками щодо яких закінчився після введення воєнного стану, щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення, зокрема приватної власності. Цей Закон набрав чинності 07 квітня 2022 року.
З дня набрання чинності Законом України від 19 жовтня 2022 року № 2698-IX«Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель», тобто з 19 листопада 2022 року, автоматична пролонгація договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, укладених з фізичними особами, скасована. Подібний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № № 563/376/22-ц (провадження № 61-47св23), в якій надавалося тлумачення наведених вище двом законам України.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що автоматичне поновлення договорів оренди землі на період дії воєнного стану без волевиявлення сторін діяло до 19 листопада 2022 року, тобто таке положення закону поширює свою дію виключно на ті договори оренди землі, дія яких закінчувалася до 19 листопада 2022 року. У справі, яка переглядається, укладений між сторонами договір оренди строком до 04 грудня 2022 року.
Оскільки не встановлено підстав для скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації припинення права оренди ТОВ «Агрофірма «Білоцерківська» на спірну земельну ділянку та визнання укладеною додаткову угоду до спірного договору оренди землі, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання відсутнім у ТОВ «Агротрейд 2000» права оренди земельної ділянки, як похідної вимоги.
Із урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову ТОВ «Агрофірма «Білоцерківська».
Аналогічні висновки зроблені й в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року в справі № 357/3370/23 (провадження № 61-13795св24), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 24 липня 2025 року у справі № 357/12982/23 (провадження № 61-2044св25)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22) вказано, що:
«унаслідок визнання незаконним і скасування наказу Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 727/5 право оренди позивача за договором оренди землі від 05 червня 2013 року № 100 є дійсним з моменту внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права оренди ТОВ «Олійникова Слобода» на спірну земельну ділянку (11 січня 2014 року), оскільки скасування наказу відновило дію державної реєстрації цього права.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (частина друга статті 24 Закону № 161-XIV); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (див. постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 конкретизувала власний правовий висновок щодо права орендаря за первинним договором оренди земельної ділянки на захист свого права, визначивши, що якщо під час дії першого договору оренди земельної ділянки був укладений другий договір з іншим орендарем і право останнього зареєстроване, то суд зможе захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати своє право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте таку можливість первинний орендар матиме лише тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди.
За відсутності реєстрації права оренди первинного орендаря у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі за договором оренди, укладеним у період дії первинного договору, підлягають задоволенню, якщо на час ухвалення рішення суду первинний орендар матиме чинне право оренди та зможе його зареєструвати.
У позивача право оренди земельної ділянки закінчується у червні 2023 року. Власниця земельної ділянки - відповідачка ОСОБА_5 не заявляла вимог ні про розірвання договору оренди з ТОВ «Олійникова Слобода», ні про визнання його недійсним. Відповідних судових рішень нею не надано, тому підстав для того, щоб вважати такий договір неукладеним, недійсним чи нечинним, Велика Палата Верховного Суду не вбачає».
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» зазначало, що 18 листопада 2015 року між ОСОБА_3 , спадкоємцями якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і ними укладений договір оренди землі № 61, за яким передано в оренду земельну ділянку площею 3,0565 га з кадастровим номером 3220489500:01:008:0005, розташовану у межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, строком на 7 років. 07 грудня 2015 року зареєстровано право оренди на вказану земельну ділянку за позивачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, і після її смерті земельну ділянку успадкували ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Строк дії договору оренди землі мав би закінчитися 18 листопада 2022 року, однак його було автоматично поновлено на один рік до 18 листопада 2023 року в силу дії на той момент норми підпункту 1 пункту 27 Розділу X "Перехідні положення" ЗК України у редакції Закону України від 24 березня 2022 року № 2145-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану". 30 вересня 2022 року ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», користуючись наявним у нього переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, відповідно до норм частин 1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» та пункту 5 договору оренди землі, направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку лист-повідомлення (клопотання) про поновлення договору оренди землі за вих. № 01-3-157 від 29 вересня 2022 року, в якому пропонувало поновити його ще на 7 років, до якого долучили проект відповідної додаткової угоди до договору оренди землі, однак орендодавці не відповіли на нього у місячний строк, як того вимагають норми Закону України «Про оренду землі». 10 березня 2023 року державний реєстратор Майорко Т. О. здійснила державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська». Цього ж дня, орендодавці уклали договір оренди земельної ділянки № 102 з ТОВ «Агротрейд-2000», за яким передали в оренду земельну ділянку на 7 років, і цього ж дня, подали тому ж державному реєстратору документи для державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ТОВ «Агротрейд-2000», яку проведено 14 березня 2023 року;
апеляційний суд вважав, що укладений між ОСОБА_3 та ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» у 2015 році договір є консенсуальним, його дія закінчилася 18 листопада 2022 року, відтак в силу підпункту 1 пункту 27 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України в редакції Закону України від 24 березня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» було автоматично пролонговано без волевиявлення сторін строком на 1 рік, тобто до 18 листопада 2023 року; 
проте апеляційний суд не звернув уваги, що договір оренди землі є укладеним з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов, а право оренди виникає з моменту його державної реєстрації, отже з дати державної реєстрації права оренди строк дії договору оренди землі закінчився 08 грудня 2022 року;
апеляційний суд правильно зазначив, що позивач направив лист-повідомлення про намір продовжити дію договору оренди з проектом додаткової угоди, але цьому повідомленню передував лист орендодавця про небажання продовжувати строк договору оренди землі на новий строк. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відповідності до умов договору оренди землі повідомили орендаря про свої наміри та по закінченню строку дії цього договору розпорядилися земельною ділянкою, яка належить їм на праві власності, на власний розсуд;
апеляційний суд врахував, що орендодавці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заперечили щодо поновлення договорів оренди та завчасно, як передбачено умовами договорів оренди землі (пункт 5), за 6 (шість) місяців до закінчення строку дії даного договору повідомили про це орендаря в письмовій формі. Зокрема, 18 жовтня 2021 року надіслали орендарю листи-повідомлення, в яких повідомили про небажання укладати нові договори оренди з ТОВ «Агрофірма «Білоцерківська» та продовжувати дію договорів оренди;
апеляційний суд встановив, що за пів року до закінчення строку дії договору оренди 18 листопада 2015 року, орендар був обізнаний щодо волі орендодавця, отже такі дії власників земельної ділянки є послідовними і законними;
апеляційний суд обґрунтовано вказав, що наявність заперечень зі сторони орендодавців у встановленому договором порядку щодо поновлення договору з попереднім орендарем дають підстави для висновку, що переважне право позивача, як орендаря, не було порушено. Після направлення позивачу листів-повідомлень про небажання продовжувати дію договорів оренди, власники земельних ділянок мали законне очікування щодо звільнення і повернення їм земельних ділянок, а бажання орендаря продовжити орендні правовідносини не породжують для орендодавців нових обов`язків, ніж ті, що були ними виконані;
але апеляційний суд помилково зазначив про автоматичне продовження договору оренди та не врахував, що посилання позивача на автоматичне продовження договору оренди землі на один рік на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» від 24 березня 2023 року, яким до розділу X «Перехідні положення» ЗК України було додано пункт 27, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки автоматичне поновлення договорів оренди землі на період дії воєнного стану діяло до 19 листопада 2022 року, тобто, таке положення закону поширює свою дію виключно на ті договори оренди землі, дія яких закінчувалася до 19 листопада 2022 року, тоді як за обставинами цієї справи строк дії договорів оренди від 18 листопада 2015 року закінчився 08 грудня 2022 року;
викладені у пунктах 37 договорів оренди умови про набрання ним чинності після його державної реєстрації суперечать правилам обчислення строку дії договору оренди землі, імперативно встановленим другим реченням частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі», а тому вказані умови не змінили визначений Законом України «Про оренду землі» момент, з якого розпочав перебіг строк дії договору. Тому Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність порушеного права ТОВ «Агрофірма «Білоцерківська»;
крім того, поза увагою апеляційного суду залишилось те, що якщо під час дії першого договору оренди земельної ділянки був укладений другий договір з іншим орендарем і право останнього зареєстроване, то суд зможе захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати своє право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте таку можливість первинний орендар матиме лише тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди. За відсутності реєстрації права оренди первинного орендаря у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі за договором оренди, укладеним у період дії первинного договору, підлягають задоволенню, якщо на час ухвалення рішення суду первинний орендар матиме чинне право оренди та зможе його зареєструвати;
у позивача право оренди земельної ділянки закінчилось у грудні 2022 року, і на момент звернення із цим позовом та ухвалення рішення суду першої інстанції у позивача відсутнє право оренди на спірні земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову, проте частково помилився щодо мотивів такої відмови. Тому постанову апеляційного суду слід змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
Щодо оскарження постанови Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року у частині відмови ТОВ «Агротрейд-2000» у стягненні витрат на правничу допомогу
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:
«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що:
«у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 19 березня 2026 року у cправі № 902/580/25, на яку ТОВ «Агротрейд-2000» посилається в касаційній скарзі, зазначено, що «адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною 1 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні положень Цивільного кодексу України становить ціну такого договору. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Аналогічні висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18)».
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
відмовляючи в задоволенні вимог ТОВ «Анротрейд-2000» про стягнення витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходив з того, що наданий ТОВ «Агротрейд 2000» договір на правничу допомогу в рамках даної справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції містить лише загальні посилання на надання правничої допомоги в рамках цієї справи без конкретизації тих робіт, які фактично мають бути здійснені. Не містить такої конкретизації і акт приймання-передач робіт, який містить лише твердження, що правнича допомога надана в повному обсязі, за таких умов, суд позбавлений можливості перевірити, які саме послуги щодо правничої допомоги по справі були надані стороні, оцінити обґрунтованість необхідності таких дій, що унеможливлює задоволення заяви ТОВ «Агротрейд 2000» про відшкодування витрат на правничу допомогу;
проте апеляційний суд не звернув уваги, що гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, відсутність переліку наданих послуг не може бути беззаперечною підставою для відмови в стягнення зазначених витрат;
аналіз матеріалів справи свідчить, що:
ТОВ «Агротрейд-2000» у відзиві на позовну заяву просив стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 11 000 грн та надав докази, які підтверджують їх понесення: договір № 78 про правничу допомогу, який був укладений між ТОВ «Агротрейд-2000» та АО «МКБ ГРУПП», акт приймання-передачі правничої допомоги, ордер на надання правничої допомоги (т. 1 а. с. 161-175, 178-179, 180, 182);
11 грудня 2023 року надано докази фактичної оплати гонорару (т. 2 а. с. 118- 120);
під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не подавалось клопотання про зменшення витрат;
02 серпня 2024 року ТОВ «Агротрейд-2000» надало письмове пояснення по суті спору, в яких просили, в тому числі здійснити розподіл судових витрат та стягнути з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на їх користь судові витрати в розмірі 33000 грн за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції. До пояснень додані: договір № 25 про правничу допомогу від 11 червня 2024 року, укладений між ТОВ «Агротрейд-2000» та АО «МКБ ГРУПП», предметом якого було надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, розмір гонорару 11 000 грн (пункт 2.1), гонорар успіху 11 000 грн (пункт 2.4), акт приймання-передачі правничої допомоги від 02 серпня 2024 року, платіжна інструкція на суму 11 000 грн та ордер на надання правничої допомоги (т. 4 а. с. 62-78);
20 серпня 2024 року ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» подало клопотання про зменшення розміру заявлених ТОВ «Агротрейд-2000» витрат на правничу допомогу до 5000 грн, посилаючись на те, що розмір завищений з огляду на незмінність правової позиції під час розгляду справи у різних судових інстанціях та ідентичність доводів, викладених в апеляційній скарзі (т. 4 а. с. 86-88);
з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, заперечень сторони позивача до розміру заявлених витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги в судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає необхідним зменшити розмір витрат на правничу допомогу, понесених ТОВ «Агротрейд-2000» до 5000 грн в суді першої інстанції та до 11 000 грн в суді апеляційної інстанції, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом Косяком В. М. в судах першої та апеляційної інстанції.
Щодо стягнення судових витрат у суді касаційної інстанції
У справі, що переглядається:
у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили стягнути з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на їх користь понесені судові витрати у розмірі 20 000 грн пропорційно. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначили, що 25 вересня 2023 року між адвокатом Марценюк Л. А. та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір про надання правової допомоги. 01 квітня 2025 року між адвокатом та клієнтами складений акт виконаних робіт (наданих послуг) № 5, відповідно до якого за надання послуг клієнт сплачує адвокату винагороду у розмірі 20 000 грн, з яких 15 000 грн гонорар адвоката за надані послуги, та 5 000 грн. - гонорар успіху, у відповідності до пункту 4.2. договору, які підлягають сплаті протягом 10 днів з моменту ухвалення відповідного рішення суду. На підтвердження понесених витрат ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали: копію акту виконаних робіт (наданих послуг) та копію товарного чеку;
у відзиві ТОВ «Агротрейд-2000» просило стягнути із ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на свою користь понесені витрати на правничу допомогу за розгляд справи в касаційній інстанції в розмірі 20 000 грн. ТОВ «Агротрейд-2000» зазначило, що 24 лютого 2025 року між ТОВ «Агротрейд-2000» та АО «МКБ ГРУПП» укладений договір № 11 про правничу допомогу. Відповідно до акту № 1 за договором про правничу допомогу від 24 лютого 2024 року № 11 правнича допомога надана в повному обсязі: адвокатом підготовлено та подано касаційну скаргу на постанову апеляційного суду в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу, здійснено аналіз постанов Верховного суду на висновки у яких робиться посилання в касаційній скарзі позивача; адвокатом підготовлено та подано відзив на касаційну скаргу. Гонорар Адвоката становить 20 000 грн, без ПДВ. Оплата частини гонорару у сумі 11 500 грн здійснена до початку надання правничої допомоги за договором. Остаточну оплату гонорару у розмірі 8 500 грн клієнт зобов`язується здійснити протягом 60-ти днів після ухвалення касаційною інстанцією постанови у справі. На підтвердження понесених витрат ТОВ «Агротрейд-2000» надало: копію договору № 11 про правничу допомогу від 24 лютого 2025 року, укладений між АО «МКБ ГРУПП» та ТОВ «Агротрейд-2000»; копію акту приймання-передачі правничої допомоги від 04 квітня 2025 року; виписку по рахунку АО «МКБ ГРУПП», сформовану 26 лютого 2025 року;
ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» з клопотанням про зменшення розміру витрат на правову допомогу не зверталось;
касаційний суд, з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, відутності заперечень сторони позивача до розміру заявлених витрат відповідачів, понесених на оплату професійної правничої допомоги в суді касаційної інстанції, вважає необхідним стягнути витрати на правничу допомогу, понесені у суді касаційної інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в сумі по 10000 грн кожному та ТОВ «Агротрейд-200» в сумі 20 000 грн, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що оскаржені рішення частково ухвалені без дотримання норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним касаційні скарги слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду у частині вирішення спору по суті змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови, постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні клопотання ТОВ «Агротрейд-2000» про стягнення витрат на правничу допомогу - скасувати, стягнути з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на користь ТОВ «Агротрейд-2000» в загальній сумі 16 000 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій.
Враховуючи результати розгляду справи клопотанняТОВ Агрофірма «Білоцерківська» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню, як необгрунтоване.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська», яке підписане представником Тетерею Світланою Ігорівною, про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська», яка підписана представником Тетерею Світланою Ігорівною, та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд-2000», яка підписана представником Косяком Вячеславом Миколайовичем, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року вчастині вирішення спору по суті змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.
Постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року в частині відмови у задоволенні клопотання ТОВ «Агротрейд-2000» про стягнення витрат на правничу допомогу скасувати.
Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд-2000» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд-2000» витрати на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій в сумі 16 000 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 10 000 грн кожному відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд-2000» 20 000 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.
З моменту ухвалення постанови касаційного суду постанова Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року в скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко