Номер провадження: 22-ц/813/77/26 
Справа № 521/13006/18
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення майна у зв`язку із його збереженням без достатньої правової підстави, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Плавич І.В. 27 жовтня 2021 року в м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом, вимоги якого були зменшені, до ОСОБА_1 про повернення майна у зв`язку із його збереженням без достатньої правової підстави (т. 1 а.с. 2-3, т.2 а.с.54).
В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що 19 січня 2018 року ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 розписку, відповідно до якої відповідач зобов`язався повернути позивачу грошову суму в розмірі 3200000,00 грн. у строк до 01 березня 2018 року.
Однак, як зазначав позивач, не зважаючи на взяті на себе зобов`язання, ОСОБА_1 грошову суму не повернув, у зв`язку із чим ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду першої інстанції, у якому просив стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 3200000,00 грн. та 3% річних в розмірі 40241,00 грн.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову суму, з урахуванням процентів, в загальному розмірі 3240341,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 8885,00 грн. (т. 1 а.с. 237-243).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 1-7).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: складена сторонами розписка не підтверджує факту передачі грошових коштів від ОСОБА_2 . ОСОБА_1 , а отже, не може свідчити про укладення між ними договору позики, правовідносини за яким врегульовані положеннями ст. ст. 1046-1049 ЦК України; суд першої інстанції неправильно з`ясував обставини у справі, оскільки у матеріалах справи відсутній оригінал розписки про зобов`язання відповідача повернути на користь позивача суму коштів у розмірі 3200000 грн., і така розписка не була надана суду для огляду під час судових засідань; показання свідків в частині доказування факту укладення боргового правочину та передачі коштів від позикодавця до боржника не може вважатися належним доказом у справі; Витяг з ЄРДР від 10 серпня 2018 року про реєстрацію кримінального провадження №12018160480003053 не є доказом вини ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, не встановлює факт передачі грошей та не породжує інших юридичних наслідків для відповідача а цивільній справі.
Сторони про розгляд справи на 05 березня 2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, 19 січня 2018 року ОСОБА_1 була складена письмова розписка про те, що він зобов`язується повернути ОСОБА_2 суму в розмірі 3200000,00 грн. у строк до 01 березня 2018 року. Розписка складена в присутності свідків – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та містить підписи осіб.
Однак, відповідач ОСОБА_1 грошову суму в установлений строк не повернув. Належних доказів виконання зобов`язання судам першої та апеляційної інстанцій не надано.
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 зобов`язання з повернення грошових коштів, 09 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області із заявою (повідомленням) про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
В ході досудового розслідування кримінального провадження №12018160480003053 встановлено, що ОСОБА_1 в період часу з 23 вересня 2015 року по 13 лютого 2018 року займав посаду директора ТОВ «СЕО». Приблизно у вересні 2015 року ОСОБА_1 познайомився з ОСОБА_2 , одним із засновників ТОВ «СЕО», і між ними в подальшому склались довірливі стосунки, та в процесі спілкування ОСОБА_1 стало відомо про наявність у ОСОБА_2 грошових коштів в особливо великих розмірах.
Приблизно у січні 2018 року, більш точна дата та час досудовим розслідуванням не встановлені, у ОСОБА_1 , виник злочинний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 , в особливо великих розмірах.
З метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою в особливо великих розмірах, ОСОБА_1 приблизно в січні 2018 року, знаходячись у м. Одесі, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистої наживи, ввівши ОСОБА_2 в оману, запропонував останньому передати йому грошові кошти у сумі 3200000 грн., під приводом придбання об`єкту нерухомості у м. Одесі в особистих цілях з метою його подальшої реалізації (перепродажу), та запевнив ОСОБА_2 , що зможе у строк до 01 березня 2018 року виконати взяті на себе зобов`язання та повернути зазначені грошові кошти.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 тривалий час працював з ОСОБА_2 , а також те, що останній сприймав його зобов`язання реальними до виконання, останній довірився ОСОБА_1 та погодився на його пропозицію.
У наступному, 19 січня 2018 року, у денний час, ОСОБА_2 , знаходячись у приміщенні офісу ТОВ «СЕО», в присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , під впливом обману передав ОСОБА_1 раніше обумовлену суму грошових коштів у розмірі 3200000 грн., а ОСОБА_1 , продовжуючи дії, спрямовані на обман, з метою незаконного заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 у особливо великих розмірах, шляхом зловживання довірою останнього, отримавши від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 3200000 грн., у присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , склав відповідну письмову розписку від 19 січня 2018 року у якій зазначив, що зобов`язується їх повернути у строк до 01 березня 2018 року.
У подальшому ОСОБА_1 , заволодівши грошовими коштами ОСОБА_2 , не маючи наміру на виконання домовленостей та повернення грошових коштів, розпорядився ними на власний розсуд, а 13 лютого 2018 року звільнився із займаної посади директора ТОВ «СЕО» за власним бажанням.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , 19 січня 2018 року, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистої наживи, знаходячись у приміщенні офісу ТОВ «СЕО» за адресою: м. Одеса, вул. Сонячна,5, каб. 504а, шляхом зловживання довірою ОСОБА_2 , під приводом придбання в особистих цілях об`єкту нерухомості у м. Одесі для його подальшої реалізації, отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 3200000 грн., про що склав відповідну розписку від 19 січня 2018 року, таким чином заволодівши грошовими коштами ОСОБА_2 у зазначеній сумі, що в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, встановлений на 2018 рік, тим самим завдавши ОСОБА_2 майнової шкоди в особливо великому розмірі.
30 січня 2019 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру.
24 липня 2019 року Київським районним судом м. Одеси ухвалу про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України.
Згідно з листом Офісу Генерального прокурора від 23 вересня 2020 року, 05 серпня 2020 року офісом направлено лист до Міністерства юстиції Чеської республіки щодо інформування про прийняте рішення за запитом про видачу (екстрадицію) ОСОБА_1 , та за відомостями Міністерства юстиції Чеської республіки провадження щодо видачі особи триває.
На виконання вимог ухвали Одеського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року про надання інформації щодо матеріалів кримінального провадження №12018160480003053 від 10 серпня 2018 року, Одеським районним управлінням поліції №1 надано відповідь, що станом на 12 листопада 2025 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України, досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинено.
Крім того, у судовому засіданні 05 грудня 2018 року судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які доповіли суду, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знайомі, перебували у добрих, довірчих, приятельських стосунках, що склались за час спільної підприємницької діяльності. Свідок ОСОБА_3 зокрема показав, що грошові кошти, отримані від позивача, ОСОБА_1 мав намір витратити на придбання об`єкту нерухомого майна.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане із позбавленням суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Тлумачення ст. ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У ч. 3 ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі ст. 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у ч. 3 ст. 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) ч. 3 ст. 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у ст. 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).
У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (п. 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У даному випадку, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції, що розписка від 19 січня 2018 року не містить зазначення про отримання ОСОБА_1 визначеної грошової суми від ОСОБА_6 на умовах позики, на підставі чого суд дійшов помилкового висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виникли позикові правовідносини, які регулюються ст. ст. 1046, 1047, 1048 ЦК України.
Колегія суддів враховує, що при складанні розписки від 19 січня 2018 року у тексті документу зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язується «повернути» («вернуть» – мовою оригіналу) ОСОБА_6 обумовлену грошову суму. Відповідно, оскільки поверненню підлягає лише те, що отримано фактично, то встановленим є факт, що ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути позивачу грошові кошти, які були ним отримані під час складання розписки. При цьому мета отримання ОСОБА_1 грошових коштів не має правового значення для вирішення даної справи.
Колегія суддів зазначає, що Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі, якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Також, колегія суддів приймає до уваги, що в ході досудового розслідування, на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2918 року у справі №520/11305/18, у кримінальному провадженні №12018160480003053 було проведено судово-почеркознавчу експертизу, за результатами якої отримано висновок експерта №18-6058 від 26 грудня 2018 року.
Вказаним висновком встановлено, що рукописний текст: « ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , обязуюсь вернуть ОСОБА_6 сумму в размере 3200000 (три миллиона двести тысяч гривен) о срок до 1 марта 2018 года» у розписці від 19 січня 2018 року, виконаний самим ОСОБА_1 .
Підпис від імені ОСОБА_1 , розміщений в середній частині досліджуваного документу, під основним текстом «Расписка. Я, ОСОБА_1 , обязуюсь вернуть ОСОБА_6 сумму в размере 3200000 (три миллиона двести тысяч гривен) в срок до 1 марта 2018 года», ліворуч від цифрового запису «19.01.2018» у розписці від 19 січня 2018 року, виконаний самим ОСОБА_1 .
При цьому, при виконанні вказаної експертизи, експертом досліджувався саме оригінал розписки від 19 січня 2018 року, про що зазначено у висновку експерта.
Надаючи правову оцінку висновку експерта №18-6058 від 26 грудня 2018 року, як доказу у даній цивільній справі, колегія суддів зазначає наступне.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 1 та 2 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 та 2 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Принцип змагальності (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12 ЦПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (п. 81), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (п. 9.58), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (п. 41)).
Крім того, згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи.
Висновок експертизи, призначеної в межах кримінального провадження, оцінюється судами у сукупності з іншими доказами на загальних підставах, при цьому сторони не позбавлені можливості надати суду докази на його спростування, клопотати перед судом про виклик у судове засідання експерта, який проводив експертизу, тощо (постанова Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 923/188/20).
Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 201/11458/20).
У даному випадку, приймаючи до уваги, що судовим експертом при виконанні ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2918 року у справі №520/11305/18 про призначення у кримінальному провадженні №12018160480003053 судово-почеркознавчої експертизи було досліджено саме оригінал боргової розписки від 19 січня 2018 року, а дослідити оригінал вказаної розписки, судом апеляційної інстанції у межах розгляду даної справи не вбачається можливим (оскільки оригінал вказаної розписки перебуває у матеріалах кримінальному провадженні), колегія суддів доходить висновку, що висновок експерта №18-6058 від 26 грудня 2018 року, яким встановлено, що рукописний текст у розписці від 19 січня 2018 року виконаний самим ОСОБА_1 , і підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 19 січня 2018 року виконаний самим ОСОБА_1 , - є належним, допустимим та достовірним доказом у даній цивільній справі. 
Відтак, аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, колегією суддів встановлено, що: розписка від 19 січня 2018 року написана власноручно позичальником - відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом; сторони дотримались письмової форми договору; відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний ним у розписці) — 01 березня 2018 року.
Таким чином, ОСОБА_6 довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору, що свідчить про те, що між сторонами виникли позикові правовідносини, які регулюються ст. ст. 1046, 1047, 1048 ЦК України.
Вказані вище обставини у повному обсязі спростовують доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що складена сторонами розписка не підтверджує факту передачі грошових коштів від ОСОБА_2 . ОСОБА_1 , а отже, не може свідчити про укладення між ними договору позики.
Враховуючи, що судом апеляційної інстанції встановлений факт укладення між сторонами договору позики, та відповідно і факт існування боргового зобов`язання, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_1 суму боргу за розпискою у розмірі 3200000,00 грн. та суму 3% річних у розмірі 40241,00 грн. є доведеними, та підлягають задоволенню з підстав невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики.
Суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_6 , допустився помилки при правовій кваліфікації спірних правовідносин, вважаючи, що такі правовідносини врегульовані загальними положеннями про зобов`язання, його виконання та припинення, а також про правові наслідки порушення зобов`язання й відповідальність за таке порушення (глави 47, 48, 50, 51 ЦК України).
Вказані обставини зумовлюють необхідність зміни оскаржуваного судового рішення в частині мотивування правових підстав задоволення заявлених позовних вимог.
Щодо доводів позовної заяви ОСОБА_2 про застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Згідно ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Такі правові позиції висловлені, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі №6-100цс15, у постанові Верховного Суду 05 грудня 2018 року у справі №367/6344/16-ц.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що положення ст. 1212 ЦК України не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами в розглядуваній справі.
Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). 
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (постанова Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справа № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20).
Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові.
Особа, яка звертається до суду з позовом, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 450/2875/19.
Крім того, Європейський суд з прав людини звертає увагу, що «відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову заявника апеляційним судом, який спочатку двічі задовольнив цей позов (див. п. 10), а також висновок, зроблений внаслідок цього не на користь заявника, і відсутність у нього можливості подати відповідні докази та аргументи у зв`язку зі зміною правової кваліфікації, мають розглядатися як повністю невиправдані та такі, що суперечать вимогам ст. 6 Конвенції стосовно справедливості цивільного провадження і принципу змагальності судового процесу. В ухвалі від 25 липня 2011 року, якою Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ залишив без змін рішення апеляційного суду від 21 лютого 2011 року (див. пункт 15), також не було роз`яснене це питання, хоча у своїй касаційній скарзі заявник посилався на неправильне застосування норм матеріального права» (GUSEV v. UKRAINE, № 25531/12, § 26, 30, 33, ЄСПЛ, від 14 січня 2021 року).
Неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (п. 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18).)
У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).)
У постанові Верховного Суду від 22 червня 2023 року у справі № 910/5361/22 вказано, що «суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17)».
Щодо конкретно даного спору колегія суддів враховує, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом застосування положень ст. 1212 ЦК України не може бути застосований до спірних правовідносини, однак наведене позивачем формулювання позовних вимог, у яких наведені обставини існування боргових зобов`язань за договором позики, укладеним між сторонами, дозволяє суду під час вирішення цього спору, згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони»), самостійно привести зміст заявленої вимоги у відповідність до положень ст. ст. 1046, 1047, 1048 ЦК України з метою забезпечення ОСОБА_2 гарантованого ст. 55 Конституції України та конкретизованого в ст. 4 ЦПК України права на судовий захист.
Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції неправильно з`ясував обставини у справі, оскільки у матеріалах справи відсутній оригінал розписки про зобов`язання відповідача повернути на користь позивача суму коштів у розмірі 3200000 грн., і така розписка не була надана суду для огляду під час судових засідань.
Колегія суддів зазначає, що оригінал боргової розписки міститься в матеріалах кримінального провадження, завірену копію якої надано заступником начальника слідчого відділу Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області. 
Жодних доказів на спростування наведених у висновку експерта №18-6058 від 26 грудня 2018 року обставин апелянтом не надано.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що; показання свідків в частині доказування факту укладення боргового правочину та передачі коштів від позикодавця до боржника не може вважатися належним доказом у справі, а Витяг з ЄРДР від 10 серпня 2018 року про реєстрацію кримінального провадження №12018160480003053 не є доказом вини ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, не встановлює факт передачі грошей та не породжує інших юридичних наслідків для відповідача в цивільній справі, - є безпідставними, оскільки у даному випадку судове рішення про стягнення з відповідача боргу за договором позики ґрунтується на сукупності усіх доказів, наявних у матеріалах справи, а не лише та виключно на показаннях свідків та Витягу з ЄРДР. 
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
З урахуванням викладених вище обставин, колегія суддів доходить висновку про те, що мотивувальна частина рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року підлягає зміні із викладенням її у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року - змінити.
Викласти мотивувальну частину судового рішення у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 05 березня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе