Номер провадження: 22-ц/813/424/26 
Справа № 504/2222/25
Головуючий у першій інстанції Сафарова А. Ф.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М., 
за участю: 
секретаря Козлової В.А.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Токаєвої Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Токаєва Юлія Володимирівна, на рішення Доброславського районного суду Одеської області від 29.07.2025 року, повний текст якого складено 29.07.2025 року та ухваленого під головуванням судді Сафарової А.Ф., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
встановив:

03.06.2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 05.06.202 року між сторонами було зареєстровано шлюб.
Під час перебування у шлюбі, у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачка зазначала, що підставою для звернення до суду з даним позовом послужило те, що їх сімейне життя не склалося. Упродовж подружнього життя з боку відповідача постійно спостерігалося невдоволення, надмірна критика, безпідставні ревнощі та психологічний тиск. Він не забезпечував сім`ю в повному обсязі матеріально, внаслідок чого позивачка була змушена вийти на роботу під час декретної відпустки попри необхідність догляду за дитиною. Остаточною причиною розірвання їх стосунків стало те, що відповідач вигнав позивачку разом із донькою з квартири, в якій подружжя спільно проживали, залишивши без житла та підтримки дружину та доньку. 
У подружжя різні погляди на життя, шлюбні стосунки, виховання дитини, сімейні цінності, ведення домашнього господарства, поміж ними не було взаєморозуміння, через все це були сварки та скандали. Вони стали чужими людьми. Згодом все це призвело до того, що вони втратили почуття поваги та любові один до одного. Вжиті ними заходи по збереженню сім`ї виявилися безрезультатними. Шлюбні стосунки вони припинили на початку травня 2025 року та з цього часу стали проживати окремо. Шлюб існує формально. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам. За таких обставин примирення між ними не можливе. Враховуючи викладене, позивач просила задовольнити її вимоги. 
Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн., а також судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Рішенням Доброславського районного суду Одеської області від 29.07.2025 року позовну заяву ОСОБА_2 було задоволено.
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 05.06.2020 року Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис за № 35.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. та зі сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн. (а.с.30-33).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Токаєва Ю.В. ставить питання про скасування рішення Доброславського районного суду Одеської області від 29.07.2025 року, в частині стягнення з відповідача судових витрат та ухвалення в цій частині нового судового рішення, яким судові витрати покласти на позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.36-37). 

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника апелянта та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.64-65).
Колегією суддів також було враховано заяву позивача ОСОБА_2 , в якій остання просить розглянути справу за її відсутності. Крім того, ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу - залишити без задоволення, посилаючись на її необгрунтованість (а.с.57-58). 

Апеляційний суд також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю представника апелянта та у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, а також стягуючи з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 211,20 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн., суд першої інстанції виходив із того, що витрати у визначеному розмірі підтверджені належними та допустимими доказами, а їх розмір є обґрунтованими (а.с.30-33).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 3 ч. 1 цієї статті).
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За правилами ч. ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_2 просила також розподілити судові витрати та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. До позовної заяви ОСОБА_2 було додано квитанцію на суму 1 211,20 грн. (а.с.5) на підтвердження сплати судового збору, а також квитанцію до прибуткового касового ордера № 88 від 30.05.2025 року на суму 4 000,00 грн., що підтверджує сплату адвокату послуг з правничої допомоги. Крім того, у зазначеній квитанції до прибуткового касового ордера зазначені підстави: юридична консультація, складання позовної заяви про розірвання шлюбу, підготовка документів (а.с.3).
Тобто зазначені обставини свідчать про те, що вказані витрати позивачки ОСОБА_2 були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, а тому суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, прийшов також до правильного висновку про необхідність стягнення судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору та витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, з відповідача на користь позивача.

Посилання заявника апеляційної скарги на п. 9 ст. 141 ЦПК України (у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору) не знайшли свого підтвердження ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду судом апеляційної інстанції.
Само по собі лише посилання на неправомірні дії зі сторони позивача не може бути підставою для покладення судових витрат на позивача.
Крім того, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Токаєва Юлія Володимирівна, залишити без задоволення.

Рішення Доброславського районного суду Одеської області від 29.07.2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 08.04.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький