П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/21029/25
Провадження № 22-ц/4815/600/26

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Кучина Н.Г.
Рішення суду першої інстанції ухвалено
11 грудня 2025 року в м. Рівне
Сарненського району Рівненської області
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу
Повний текст рішення складено: 15 грудня 2025 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючий: Хилевич С.В.
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Акцент-банк" – адвоката Омельченка Євгена Володимировича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Акцент-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2025 року в суд звернулося Акціонерне товариство "Акцент-Банк" (далі - АТ "А-Банк" або банк) з позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 14 лютого 2021 року у розмірі 57 742,46 гривень, з яких: 45 564,29 гривень склала заборгованість за тілом кредиту; 12 178,17 гривень – за процентами.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2025 року АТ "А-Банк" у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами кредитного договору не обумовлено його істотних умов, зокрема у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, які вважав узгодженим банк. Отже, сплачені позичальником грошові кошти не підлягають віднесенню на погашення необумовлених нарахувань, а повинні зараховуватися в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту. З огляду на такі обставини у відповідача була відсутня будь-яка заборгованість за кредитом.
На рішення суду представником банку – адвокатом Омельченком Є.В. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про те, що ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, ознайомився та погодився з усіма істотними умова кредитного договору. Оскільки кредитний договір є договором оферти, фактичне користування кредитними коштами (зняття готівки) вважається повним і безумовним прийняттям (акцептом) умов договору. 
Крім того, й підписання паспорта споживчого кредиту підтверджує ознайомлення та погодження істотних умов кредитування. При цьому паспорт продукту був підписаний позичальником за допомогою електронного підпису, згоду на використання якого він надав у анкеті-заяві. Отже, договір був укладеним й у електронній формі.
З наведених підстав скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 28 січня 2026 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, 14 лютого 2021 року ОСОБА_1 заповнив та підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ "А-Банк".
У анкеті-заяві зазначено, що позичальник погодилася з тим, що ця заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають укладений між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами. 
Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору та положень ст.ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором не виконав, тому станом на 30 вересня 2025 року утворилася заборгованість в розмірі 57742,46 гривень, яка складалася з: 45 564,29 гривень за кредитом, 12 178,17 гривень за відсотками.
На переконання АТ "А-Банк", заявлені вимоги підтверджуються поданими до суду попередньої інстанції доказами, а саме розрахунком заборгованості; копією анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, банківською випискою за рахунком позичальника, паспортом споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка", довідками за встановленими кредитними лімітами та виданими платіжними інструментами, витягом з умов та правил надання банківських послуг, витягом з тарифів за карткою "Зелена", копією документу, що посвідчує особу відповідача.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший ч. 1 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).
У наявній в матеріалах справи анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами тощо.
Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом також бути не може, оскільки цей засіб доказування повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - банку, який може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Тому неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, адже Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної документи, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Відсутність позову про оспорення кредитного договору чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються також на встановлені законом, проте стягнення процентів за користування позиченими коштами та прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених законодавством, зокрема, ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не вимагав.
Тому при вирішенні спору підлягають до застосування висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, зокрема, щодо належності та допустимості анкети-заяви, в якій не міститься інформації про будь-які узгодження між сторонами істотних умов кредитного договору, витягів з тарифів, умов і правил надання банківських послуг, а також особливостей, за відповідних обставин, укладення договору приєднання в порядку ст. 634 ЦК України та необхідності врахування принципу захисту прав споживачів фінансових послуг. 
Банк також звертав увагу на те, що підписання позичальником паспорта споживчого кредиту свідчить про дотримання письмової форми договору про споживче кредитування. 
Однак такі твердження підлягають відхиленню, адже суперечать висловленій з цього приводу правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, що викладена в постанові від 23 травня 2022 року в справі № 393/126/20.
У цій справі Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду знайшла підстави для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.
Зверталася увага на те, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. 
Тому ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Колегія суддів враховує, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.
На цей час сформульована Великою Палатою Верховного Суду та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду єдина правозастосовча практика щодо правильного застосування норм права для розв`язання спірних правовідносин.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки сплачені позичальником грошові кошти в сумі 66 689,02 гривень підлягали зарахуванню в рахунок погашення тіла кредиту, а не в рахунок заборгованості, яка здійснена на підставі непогоджених умов кредитного договору. 
Колегія суддів з проведеним судом розрахунком погоджується та не знаходить підстав для наведення власного, адже заявник правильності обчислень не спростував, а його доводи не викликають сумнівів у здійснених обрахунках. Фактично кредитор наполягає на розрахунку, що проведений з порушенням законодавства про споживче кредитування, тоді як такі нарахування неправомірні.
Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що суперечить вказаній судовій практиці.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Судовий збір, що понесений заявником при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Акцент-банк" – адвоката Омельченка Євгена Володимировича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:       С.В. Хилевич

Судді:         С.О.Гордійчук

С.С. Шимків