П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 квітня 2026 року місто Київ
справа № 752/15928/25 провадження № 22-ц/824/4299/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:судді-доповідача -Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., 

сторони: 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Лазаревою Людмилою Леонідівною,

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж.І., 

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Позов обґрунтовано тим, щосторони з 19.08.2021 перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дитина проживає разом з позивачем.
Відповідач не піклується про дочку, не надає коштів на її утримання, харчування, лікування тощо. Весь тягар утримання дитини лежить на позивачці.
Позивач просила стягнути з ОСОБА_2 її користь аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту пред`явлення позову і до повноліття доньки.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.06.2025 і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.
Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_2 - адвокат Лазарева Л.Л.  подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення, постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції порушена виключна підсудність розгляду даної справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 на даний час проживає у місті Лодзь, Республіка Польща. В Республіці Польща на даний час проживає і сам позивач разом з малолітньою дитиною. Позивач та відповідач не тільки постійно проживають в Польщі, але також і працюють тут та мають дохід у вигляді заробітних плат. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають польське громадянство. За таких обставин, враховуючи той факт, що дитина має громадянство Польщі, місце проживання дитини є в Республіці Польща, дана справа підлягає розгляду виключно у відповідному територіальному суді Республіки Польщі.
Також вказує, що позивач є громадянином України та зареєстрована на тимчасово окупованій території м. Донецьк. Тому вважає, що даний позов належить до територіальної підсудності Калінінського районного суду м. Донецьк.
Позивач не скористався можливістю подати відзив на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30.01.2026 відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.04.2026 в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто в порядку статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 19.08.2021 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , актовий запис №654.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки №61326/19-536-4 від 02.01.2024 Генерального Консульства України в Любліні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України.
З 16.09.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають в Республіці Польщі, що підтверджується довідками про реєстрацію на тимчасове проживання від 20.06.2025.
З 20.05.2025 ОСОБА_2 проживає в Республіці Польщі, що підтверджується довідкою про реєстрацію на тимчасове проживання від 20.05.2025 та посвідкою на проживання.
Колегія суддів, з такими висновками повністю погоджується, виходячи з наступного.
Будь-який сімейний спір щодо дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Згідно зі статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною другою статті 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю сторін. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Виходячи із наведеної норми закону, позивачка  ОСОБА_1 як особа, з якою проживає дитина, має право ставити питання про стягнення аліментів з батька дітей, яким є відповідач.
З наданої довідки про реєстрацію на тимчасове проживання від 20.06.2025 вбачається, що з 16.09.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають в Республіці Польщі.
Батько дітей ОСОБА_2 зобов`язаний утримувати свою дитину. 
За загальним правилом, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно зі статтями 182, 183 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, враховуючи обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, зважаючи на відсутність будь-яких перешкод з боку відповідача сплачувати аліменти у розмірі частини всіх видів його доходу, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог обґрунтованим.
Щодо доводів апеляційної скарги про виключну підсудність справи судам Республіки Польща, колегія суддів зазначає, що такі твердження суперечать міжнародному договору, який є частиною національного законодавства України.
Згідно зі статтею 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надано Верховною Радою України.
У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.
Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).
У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: - хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; - об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; - юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Згідно зі статтею 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.
Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.
У пункті 2, 4 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено підстави визначення підсудності справ судам України та зазначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.
При цьому пунктом 2 статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено випадки виключної підсудності справ з іноземним елементом судам України, а саме підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом: якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні.
Відповідно до статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», частини другої статті 3 ЦПК України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Згідно зі статтею28 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який ратифікований Верховною Радою України 04.02.1994 №3941-XII в правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов`язках батьків застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина.
В справах, зазначених в пунктах 1 і 2, компетентними є органи тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина, а також органи тієї Договірної Сторони, на території якої дитина має місце проживання.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.
Судом встановлено, що дитина є громадянкою України, а отже, юрисдикція судів України у цій справі є належною та прямо передбаченою міжнародним договором. При цьому навіть факт проживання дитини у Польщі не виключає компетенції українського суду, а лише створює альтернативну юрисдикцію, яка не позбавляє позивача права звернення до суду України.
Доводи апеляційної скарги про наявність у дитини польського громадянства спростовуються матеріалами справи, які містять належні докази її громадянства України, а інших доказів апелянтом не надано, що відповідає вимогам статті 81 ЦПК України щодо обов`язку доказування.
Тому судом першої інстанції правильно зазначено, що факт проживання дитини за кордоном не впливає на вирішення судом України спору про стягнення аліментів на її утримання.
Доводи апеляційної скарги, щодо підсудності справи Калінінському районному суду міста Донецька у зв`язку з реєстрацією позивача на тимчасово окупованій території.
Цей довід є юридично неспроможним, оскільки відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» здійснення правосуддя судами, розташованими на тимчасово окупованій території, є неможливим, а територіальна підсудність справ, що належать до таких судів, визначається іншими судами України, визначеними Верховним Судом.
Таким чином, навіть формальна реєстрація позивача у місті Донецьку не створює юрисдикції для тимчасово окупованої території, а навпаки обґрунтовує звернення до суду на підконтрольній території України, зокрема до Голосіївського районного суду міста Києва., за місцем реєстрації відповідача ( АДРЕСА_1 ).
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки рішення суду не підлягає скасуванню, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Лазаревою Людмилою Леонідівною, залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус