ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 639/615/24
провадження № 61-7587св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Крата В. І., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Клубань Марії Володимирівни на постанову Харківського апеляційного суду від 13 травня 2025 року в складі колегії суддів Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.

в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) від 06 листопада 2023 року № 2064/ос про припинення трудового договору (контракту) Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця) про звільнення 08 листопада 2023 року ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);
- поновити її на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» з 08 листопада 2023 року або ж на рівнозначній посаді у разі скорочення вказаної посади;
- стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», працюючи на посаді старшого ревізора відділу з контролю фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця». Наказом (розпорядженням) від 06 листопада 2023 року № 2064/ОС про припинення трудового договору (контракту) року її було звільнено з посади старшого ревізора відділу з контролю фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця» на підставі пункту 1 частини першої статті 40КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. Її звільнення із займаної посади є незаконним та безпідставним. Із наказом про припинення трудового договору (контракту) вона особисто не ознайомлювалась, про жодні документів про скорочення штату їй особисто під розпис повідомлено не було, трудової книжки після звільнення не отримувала. Роботодавець не дотримався вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України щодо її працевлаштування, не врахував переважне право на залишення на роботі. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
20 серпня 2024 року рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова (раніше - Жовтневий районний суд м. Харкова) позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) від 06 листопада 2023 року № 2064/ос про припинення трудового договору (контракту) АТ «Українська залізниця» про звільнення 08 листопада 2023 року ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої cтатті 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця» з 09 листопада 2023 року або ж на рівнозначній посаді у разі скорочення вказаної посади.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 листопада 2023 року до дня ухвалення рішення (20 серпня 2024 року) в розмірі 212 204,88 грн без урахування податків та обов`язкових зборів.
Вирішено питання про стягнення судових витрат.
Суд першої інстанції керувався тим, що законодавство України не забороняє роботодавцю поряд з традиційним поштовим зв`язком використовувати для персонального повідомлення працівника про заплановане вивільнення засоби електронної комунікації. Матеріали справи не містять будь-яких кадрових документів, що знаходяться в особовій справі  ОСОБА_1 , у яких зазначені контактні дані останньої, зокрема зареєстроване місце проживання (перебування), номер телефону, на які АТ«Українська залізниця» направляло копії кадрових документів, а саме попередження про наступне вивільнення від 21 серпня 2023 року № ЦПК-116 та перелік вакантних посад. Відповідачем до списку згрупованих відправлень рекомендованих листів на адресу   ОСОБА_1 не додано описів вкладень цих рекомендованих листів. Суд позбавлений можливості достовірно встановити, які листи та якого змісту направлялися на адресу позивачки. Формальне направлення працівнику на поштову адресу попередження про наступне вивільнення є недобросовісним та протиправним щодопрацівника, а тому не може вважатися належним виконанням роботодавцем вимог частини першої статті49-2 КЗпП України. Відповідач у день звільнення 08листопада 2023 року не надав позивачці наказ про звільнення та письмове повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні.Роботодавцем не дотримана процедура звільнення працівника, передбачена статтями 43, 49-2 КЗпП України, тому позивачка підлягає поновленню на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ«Українська залізниця» з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
13 травня 2025 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» задоволено.
Рішення Новобаварського районного суду м. Харкова (раніше - Жовтневий районний суд м. Харкова) від 20 серпня 2024 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про скорочення чисельності або штату працівників. Метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці є надання працівникові можливості завчасно визначитися із майбутнім працевлаштуванням або підшукати собі іншу роботу. Тобто роботодавець самостійно визначає спосіб та форму повідомлення про вивільнення працівника. ОСОБА_2 за допомогою засобів поштового зв`язку 30 серпня 2023 року попереджена про наступне вивільнення на підставі наказу від 21 серпня 2023 року № ЦПК-116. Це попередження було направлено на адресу позивачки разом із переліком вакантних посад, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0600040339571. Позивачка 30 вересня 2023 року отримала пропозицію від 26 вересня 2023 року № ЦПК-200 та перелік вакантних посад, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0600048487197; 21 жовтня 2023 року - пропозицію від 17 жовтня 2023 року № ЦПК-233, що підтверджується рекомендованим повідомленням про особисте вручення поштового відправлення № 06000053476810. Вказані вище листи АТ «Українська залізниця» були направлені на адресу позивачки, зазначену в довідці від 26 квітня 2022 року № 2113-5001361027 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої на ім`я ОСОБА_1 , у якій зазначено, що ОСОБА_1 фактично перебуває за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, в матеріалах справи наявні скріншоти переписки в месенджері «Телеграм», з яких вбачається факт повідомлення та направлення ОСОБА_1 усіх вказаних вище документів та попереджень. Посилання суду першої інстанції на те, що відповідачем до списку згрупованих відправлень рекомендованих листів на адресу позивачки не додано описів вкладень цих рекомендованих листів, тому суд позбавлений можливості достовірно встановити, які листи та якого змісту направлялися на адресу позивача ОСОБА_1 , апеляційним судом не приймаються. З матеріалів справи не вбачається та під час розгляду судом не встановлено, що АТ «Українська залізниця» на адресу ОСОБА_1 було направлено щось інше, аніж попередження та перелік вакантних посад. АТ «Українська залізниця» неодноразово надсилалися позивачці поштою переліки вакантних посад, які вона отримувала, тому ОСОБА_1 була ознайомлена про вакантні посади на товаристві, однак не надала згоди на переведення на жодну із запропонованих їй посад. АТ «Українська залізниця» з дотриманням законодавства було запропоновано ОСОБА_1 усі вакантні посади на підприємстві. Інформації про наявність інших вакантних посад матеріали справи не містять.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
09 червня 2025 року (зареєстровано у Верховному Суді 23 червня 2025 року) представник ОСОБА_1 - адвокат Клубань М. В. через систему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 13 травня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року в справі  №727/10994/22, у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року всправі № 145/219/21, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня  2024 року в справі № 641/1334/23, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 серпня 2024 року в справі № 210/2141/16-ц, у постанові Верховного Суду від 29 лютого 2024 року в справі №583/816/23, у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року всправі № 752/21312/21, у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2024 року вcправі № 915/754/21 (486/893/22), у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року в справі № 759/18281/21, у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2023 року в справі № 534/625/22, у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2023 року в справі № 333/7904/21, у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 336/5779/22, у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року в справі № 128/392/22, у постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року в справі №761/12715/21, у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2023 року всправі №344/17665/21, у постанові Верховного Суду від 30 березня 2023 року в справі № 202/4218/19, у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справі № 947/14819/20, у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 року в справі № 396/236/21, у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2022 року в справі № 754/432/20, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року в справі № 525/983/21, у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2022 року в справі № 569/7305/21, у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 487/2191/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 800/538/17, у постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року в справі № 577/3997/15-ц, у постановах Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 904/5726/19, від 05 лютого 2020 року всправі№ 725/3265/18,  від 15 квітня 2019 року в справі №443/636/18, від 06 травня 2020 року всправі №487/2191/17, 03 квітня 2020 року всправі №360/2251/19, від 06 травня  2020 року всправі №487/2191/17, від 18 листопада 2019 року в справі № 817/894/17, від 29 вересня 2022 року всправі №П/857/7/22, від 29 серпня 2018 року всправі №910/23428/17, від 03 липня 2019 року всправі  № 342/180/17-ц, від 10 квітня 2019 року всправі №459/28/11-ц та впостановах Верховного суду України від 09 серпня 2017 року в справі№ 6-1264цс17, від 01 квітня 2015 року всправі №6-40цс15, від 01 липня 2015 року всправі №6-703цс15,  від 02 листопада 2016 року всправі №6-2261цс16, від 21 травня 2014 року всправі №6-33цс14, від 25 травня2016 року всправі №6-511цс16, від 01 жовтня 2013 року всправі №21-319а13, від 25 березня 2014 року всправі №21-44а14. 
Предметом розгляду Верховного Суду неодноразово були спори, що стосуються порядкувручення повідомлення про наступне вивільнення та пропозиції всіх інших вакантних посад (іншої роботи), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення. 
Практика Верховного Суду щодо порядку вручення повідомлення про наступне вивільнення та пропозиції всіх інших вакантних посад (іншої роботи), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення є сталою та послідовною, а саме висловлена в постанові Верховного Суду від 03грудня 2018 року всправі № 686/21222/16-ц, у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15, постанові Верховного Суду України від 06 червня 2024 року в справі № 453/197/22, у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року в справі № 6-45цс11, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі  № 800/538/17, у постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року в справі № 6-1723цс17, у постанові Верховного Суду від 17 червня 2024 року в справі № 487/7527/21, у постанові Верховного Суду України від 22 вересня  2020 року в справі № 161/7196/19, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2024 року в справі № 456/4719/21, у постанові Верховного Суду України від 27 червня 2012 року всправі № 6-65цс12.
Суд апеляційної інстанції не врахував та не надавправової оцінки тому факту, що з наказом про звільненняпозивачка особисто не ознайомлювалась, жодних документів про скорочення штату їйособисто під розпис повідомлено не було, трудової книжки в день звільнення не отримувала. Посилання в оскаржуваному наказі на номери поштових повідомлень без можливості їх ідентифікації ніяким чином не свідчать про направлення саме цих, а не інших документів позивачці. Відповідач не запропонував позивачці всі запропоновані вакантні посади (інша робота), які з`явилися в АТ «Українська залізниця» протягом періоду вивільнення (звільнення) і які існували на день її звільнення, що є порушенням порядку звільнення працівника.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу АТ «Українська залізниця» зазначає, що представник позивачки не зазначає, яку саме норму права апеляційний суд застосував без урахування висновків Верховного Суду. Наведена позивачкою практика Верховного Суду нерелевантна до спірних правовідносин. Судом не встановлено наявність або відсутність вакантних посад, які з`явилися на підприємстві протягом періоду попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору з позивачкою. На існуючі вакансії ОСОБА_1 не погодилася. АТ «Українська залізниця» з дотриманням законодавства було запропоновано ОСОБА_1 усі вакантні посади на підприємстві. Інформації про наявність інших вакантних посад матеріали справи не містять.
Фактичні обставини, встановлені судами
На підставі наказу від 30 листопада 2016 року № 2215/ОС ОСОБА_1 працювала на посаді ревізора відділу з контролю фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця» з 30 листопада 2016 року.
Відповідно до наказу від 30 серпня 2017 року № 2146/ОС позивачка переведена на іншу роботу та працювала на посаді старшого ревізора відділу з контролю фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця».
Згідно з витягом з протоколу засідання наглядової ради АТ «Українська залізниця» від 23 лютого 2023 року ліквідовано структурний підрозділ Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця».
Рішенням наглядової ради АТ «Українська залізниця» від 23 лютого 2023 року Департамент внутрішнього аудиту та контролю ліквідований, зі штатного розпису апарату управління АТ «Українська залізниця» вилучено посаду «старший ревізор» відділу з контролю за фінансово господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця».
Відповідно до листів АТ «Українська залізниця» від 21 серпня 2023 року, 26 вересня 2023 року та від 17 жовтня 2023 року, направлених на адресу позивачки, АТ «Українська залізниця» повідомляло ОСОБА_1 про ліквідацію Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця» та про скорочення посади, яку вона обіймала. Також в листах зазначено, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України позивачці надіслано попередження про наступне вивільнення з переліком вакантних посад для подальшого працевлаштування за умови відповідності вимогам визначеної посади. Листи отримані особисто ОСОБА_1 .
У наказі (розпорядженні) від 06 листопада 2023 року № 2064/ОС зазначено: звільнити з 08 листопада 2023 року ОСОБА_1 з посади старшого ревізора відділу з контролю фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця»; причини звільнення - у зв`язку із скороченням штату за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України; підстава - попередження від 21 серпня 2023 року № ЦПК-116, рекомендоване повідомлення про особисте вручення поштового відправлення № 0600040339571, пропозиція від 26 вересня 2023 року № ЦПК-200, рекомендоване повідомлення про особисте вручення поштового відправлення № 0600048487197, пропозиція від 17 жовтня 2023 року № ЦПК-233, рекомендоване повідомленням про особисте вручення поштового відправлення № 06000053476810.

Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці сьомому статті 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення.
Усі трудові правовідносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
За приписами частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
За частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками. 
Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації. 
Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша-третя статті 49-2 КЗпП України).
Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, зокрема ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці з одночасною пропозицією іншої роботи в розумінні статті 49-2 КЗпП України є надання працівникові можливості завчасно визначитися з майбутнім працевлаштуванням або підшукати собі іншу роботу. 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення. 
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення.
Ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронних комунікаційних мереж з накладенням удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису. У трудовому договорі за згодою сторін можуть передбачатися альтернативні способи ознайомлення працівника, крім інформації, визначеної пунктом 4 частини першої цієї статті, що доводиться до відома працівників у порядку, встановленому цією статтею (частина третя статті 29 КЗпП України). 
Згідно з частиною другою статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.
У цій справі встановлено, що ОСОБА_2 за допомогою засобів поштового зв`язку 30 серпня 2023 року попереджена про наступне вивільнення на підставі наказу від 21 серпня 2023 року № ЦПК-116. Це попередження було направлено на адресу позивачки разом із переліком вакантних посад, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0600040339571. 
Також 30 вересня 2023 року позивачка отримала пропозицію від 26 вересня 2023 року № ЦПК-200 та перелік вакантних посад, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0600048487197; 21 жовтня 2023 року - пропозицію від 17 жовтня 2023 року № ЦПК-233, що підтверджується рекомендованим повідомленням про особисте вручення поштового відправлення № 06000053476810.Вказані вище листи отримані ОСОБА_1 особисто. 
Верховний Суд зауважує, що обставини стосовно обізнаності ОСОБА_1 з майбутнім вивільненням через скорочення посади, яку вона обіймала, а також її ознайомлення із вакансіями, запропонованими роботодавцем 21 серпня 2023 року, 26 вересня 2023 року та 17 жовтня 2023 року, є встановленими. 
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 щодо недоведеності змісту поштових повідомлень роботодавця фактично є спонуканням до переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду. 
Дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо незаконності звільнення ОСОБА_1 , з огляду на таке. 
Апеляційний суд уважав, що позивачка, була обізнаною з датою майбутнього звільнення та зі списком вакантних посад, які були на підприємстві протягом періоду з дня попередження її про вивільнення до дня розірвання трудового договору, але не виявляла бажання на зайняття однієї із них, не надала відповідної згоди. 
Проте суд апеляційної інстанції не врахував, що обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, і за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Остання пропозиція вакантної роботи позивачці датована роботодавцем 17 жовтня 2023 року, а звільнено її наказом від 06 листопада 2023 року № 2064/ос із 08 листопада 2023 року. 
Положення статті 49-2 КЗпП України не містить обов`язку роботодавця ознайомлювати працівника з попередженням про наступне вивільнення та з вакантними посадами на підприємстві саме під особистий підпис.
Проте матеріали справи взагалі не містять доказів ознайомлення вивільнюваної на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України працівниці з актуальним списком вакантних посад станом на дату звільнення з роботи. 
Внаслідок допущених роботодавцем порушень позивачка була позбавлена можливості обрати серед вакансій посаду відповідно до спеціальності, кваліфікації та досвіду, що підтверджує незаконність її звільнення та становить підставу поновлення на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що відповідачем дотримано порядок вивільнення позивачки, передбачений статтею 49-2 КЗпП України, не врахував наведених правових висновків Верховного Суду, скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
Оскільки суд апеляційної інстанції скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, яке відповідало вимогам закону, Верховний Суд висновує про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів ураховує, що в пунктах 86-90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 (провадження №11-43заі21) зазначено, що якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених Податковим кодексом України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. У рішенні суду першої інстанції вказано, що середній заробіток обчислено без урахування податків і обов`язкових платежів (тобто їх утримає роботодавець самостійно під час виконання рішення суду). Це свідчить про дотримання судом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, від якої відступу не було. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України). 
Відповідно до підпункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. 
Верховний Суд переглядав справу щодо вимог про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стосовно яких позивачка звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. 
За подання касаційної скарги ОСОБА_1 судовий збір не сплачувала і такий не стягувався Верховним Судом. 
Понесені відповідачем судові витрати (за подання апеляційної скарги), з огляду на висновки Верховного Суду про задоволення касаційної скарги, розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 389, 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Клубань Марії Володимирівни задовольнити. 
Постанову Харківського апеляційного суду від 13 травня 2025 року скасувати, залишити в силі рішення Новобаварського районного суду м. Харкова (раніше - Жовтневий районний суд м. Харкова) від 20 серпня 2024 року. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. І. Крат
І. М. Фаловська