справа № 208/7530/25
провадження № 2/208/902/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського у складі:
головуючого судді - Гречаної В.Г.,
за участі секретаря судового засідання - Агеєвої В.Г.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кам`янське в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 208/7530/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:
До Заводського районного суду міста Кам`янського надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позову зазначено, що у січні 2009 року Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 познайомилися у спільній компанії, між ними зав`язалися стосунки. Від цих стосунків народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач та відповідач ніколи не мешкали разом, спільного побуту не вели, кожний проживав за місцем своєї реєстрації. Після народження дитини, син ОСОБА_4 проживав разом з матір`ю, позивач постійно спілкувався з сином, надавав матеріальну допомогу відповідачеві на утримання їхньої дитини, брав участь у вихованні сина. 
На початку 2015 року дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за спільною згодою батьків переїхав жити до позивача та 21.04.2015 року його місце проживання було зареєстровано за місцем реєстрації та проживання його батька ОСОБА_1 .
Після того, як дитина переїхала мешкати до батька, мати фактично усунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина, будь якої матеріальної допомоги на утримання спільної дитини не надає, спілкування з сином не підтримує, не відвідує його, не цікавиться його фізичним та духовним розвитком, не займається його вихованням, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Син не отримує від матері жодного подарунку на день народження, на свята.
Дитині виключно позивачем забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Нагляд за станом здоров`я дитини здійснює тільки позивач, як батько дитини. Відповідач не цікавиться розвитком та успіхами в навчанні сина, станом його здоров`я.
Батько хлопця ОСОБА_1 цікавиться навчанням дитини, контролює рівень навчальних досягнень хлопця, перевіряє виконання домашніх завдань. ОСОБА_5 відповідально ставиться до виховання сина. Регулярно відвідує батьківські збори, тримає постійний зв`язок з класним керівником.
Мати хлопця ОСОБА_2 вихованням сина не цікавиться, з класним керівником стосунків не підтримує, навчальний заклад не відвідувала жодного разу.
Позивач ніколи не чинив перешкод у спілкуванні відповідача з сином, всі намагання позивача закликати відповідача щодо участі у вихованні їхньої дитини залишилися без позитивного результату.
Позивач ОСОБА_1 працює на посаді головного державного інспектора Кам`янського відділу по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, отримує постійний дохід і тому може належним чином утримувати свого сина. Згідно характеристики з місця роботи, позивач характеризується виключно позитивно, також зазначено, що тривалий час самостійно піклується, виховує та дбає про сина ОСОБА_3 .
Таким чином, відповідач, яка зареєстрована матір`ю дитини взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків, не приймає участі в утриманні свого сина, не піклується про його фізичний стан та стан здоров`я, не спілкується з дитиною. Все вищезазначене свідчить про одне: відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, відповідач покинула свого сина в той час коли йому дуже потрібна була турбота саме матері. Неодноразові звернення до відповідача змінити свою поведінку відносно свого сина, який дуже потребував материнського піклування, до позитивних результатів не призвели. Вважає, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про його фізичний і духовний розвиток, взагалі не спілкується з сином, а повинна спілкуватися в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу своєї дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча б мала це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».
Протоком автоматизованого розподілу судової спраив між суддями від 10.06.2025 року, цивільну справу №208/7530/25 передано до провадження судді Гречаній В.Г.
Згідно до відповіді №1469128 від 11.06.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 13.06.2025 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
14.07.2025 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву, у якій просила підготовче судове засідання проводити без її участі, не заперечує щодо ухвалення судового рішення.
14.07.2025 року адвокат Полтавченко О.А. подав до суду клопотання, у якому просить витребувати у Служби у справах дітей Кам`янської міської ради висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 15.07.2025 року витребувано від Служби у справах дітей Кам`янської міської ради висновок щодо доцільність/не доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
15.07.2025 року адвокат Полтавченко О.А. подав до суду клопотання по долучення доказу.
14.08.2025 року на виконання ухвали суду від 15.07.2025 року від Служби у справах дітей Кам`янської міської ради надійшов до суду Висновок від 11.08.2025 №8вих-20/601 та клопотання у якому просили розгляд справи проводити за відсутності їх представника.
05.09.2025 року адвокат Полтавченко О.А. подав до суду клопотання про виклик свідків.
Ухвалою суду від 23.10.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
06.01.2026 року у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 зазначила, що позовні вимоги визнає у повному обсязі. Вказала, що з дитиною не знаходить спільної мови, спілкується дуже рідко. У неї наразі інший чоловік та вона хоче влаштувати своє особисте життя, даний чоловік не хоче чужих дітей. Зазначила, що дитину виховувати не буде. З сином не спілкувалсь з минулого року, він не хоче з нею розмовляти.
25.02.2026 року у судовому засіданні адвокат Полтавченко О.А. просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також суд не враховувати висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, який з невідомих, та на його думку неповажних причин прийшов до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача по справі.
25.02.2026 року у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Також зазначив, що він самостійно виховує сина та забезпечує його усім необхідним, матір жодним чином не приймає участі в його вихованні та утримання. Зазначив, що син є неповнолітнім, і у разі його можливої мобілізації, залишиться один, його матір не буде займатися вихованням та утриманням сина. 
25.02.2026 року у судовому засіданні після судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. На підставі ч.1 ст. 244 ЦПК України ухвалення судового рішення було відкладено та визначено дату та час судового засідання, в якому буде відбуватися проголошення судового рішення, про що учасники справи були повідомлені у спосіб, встановлений ЦПК України.
Розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 318, батьками якого зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки житлово-будівельного кооперативу «Зоря» №10/45 від 02.05.2025 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , зареєстрований та мешкає за цією адресою з 21.04.2015 року. За цією адресою зареєстровані та мешкають: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Відповідно до довідки КНП КМР «Міська лікарня №9» Диспанцерне психіатричне відділення від 02.06.2025 року, ОСОБА_1 в реєстрі у лікаря-психіатра не перебуває.
Відповідно до довідки КНП КМР «Міська лікарня №9» Диспанцерне психіатричне відділення від 02.06.2025 року, ОСОБА_1 в реєстрі у лікаря-нарколога не перебуває.
Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», ОСОБА_1 станом на 31.05.2025 року є особою, стосовно якої відомості про притягнення до кримінальної відповідальності - відсутні, відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості - відсутні, відомості про розшук - відсутні.
Відповідно до характеристики головного державного інспектора Кам`янського відділу по роботі з податковим боргом управління по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області ОСОБА_1 , державного службовця 6 рангу, зазначено, що тривалий час самостійно піклується, виховує та дбає за сина, ОСОБА_3 . Дитина вихована, спостерігається близький зв`язок між батьком та сином з гарними родинними відносинами.
Відповідно до Характеристики ОСОБА_3 , наданої КЗ «Ліцей № 5 ім. Г. Романової» КМР, він навчався у закладі з 2017 по 2024 роки. Батько брав активну участь у житті класу, допомагав у організації позашкільних заходів, регулярно відвідував батьківські збори, цікавився життям дитини, забезпечував відвідування навчальних екскурсій, організовував правильне проведення вільного часу, моніторив поводження дитини у мережі Інтернетта інформаційну гігієну, забезпечував достатній рівень навчання дитини. Мати, ОСОБА_2 , з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участь не бере. З класнм керівником на зв`язок не виходила, на батьківські збори не з`являлась.
Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , наданої КЗ «Науковий ліцей імені Анатолія Лигуна» КМР, зазначено, що ОСОБА_3 навчається у даному закладі з вересня 2024 року. Батько - ОСОБА_1 цікавиться навчанням дитини, контролює рівень навчальних досягнень, перевіряє виконання домашніх завдань. Батько відповідально ставиться до виховання сина. Регулярно відвідує батьківські збори, тримає постійний зв`язок із класним керівником. Мати - ОСОБА_2 вихованням сина не цікавиться, з класним керівником стосунків не підтримує, навчальний заклад не відвідувала жодного разу.
Відповідно до довідки Центру первинної медико-санітарної допомоги №3 встановлено, що відповідно до декларації з сімейним лікарем, сімейний лікар Доморацька М.Ю. проводить заходи по медичному обслуговуванню ОСОБА_3 . Зазначено, що батько постійно слідкує за здоров`ям та піклується за станом сина. ОСОБА_7 нічого сказати не може, з 2017 року до сімейного лікаря не зверталась.
Відповідно до Виновку виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області від 11.08.2025 року №8вих-20/601, вважають позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є не доцільним.
27.11.2025 року у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 зазначила, що є сусідкою позивача, знайомі давно. Вказала, що відповідач випивала. Коли дитина була маленькою, вона зв`язалась з поганою компанією. Відповідач рік чи два роки проживала із сім`єю. Близько 5 років не бачила її. У відповідача є старший син, дитина пішла від неї. Вона постійно знаходиться у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_4 не хоче ходити до матері.
27.11.2025 року у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 зазначила, що є сусідкою позивача. У будинку проживає з 2017 року. Коли вперше побачила відповідачку, вона була у нетверезому стані. За весь час бачила її 2 рази. Мама у житті дитини відсутня. Дитина весь час проживає з батьком. Дитина завжди охайна та чиста, привітна.
27.11.2025 року у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 зазначила, що є хрещеною матір`ю ОСОБА_11 . Коли дитині було 4-5 років, матір почала гуляти, вживати алкогольні напої. Відповідачка з дитиною не проживає, живе з батьком. Відповідачка приходить до позивача, коли їй потрібні гроші.
27.11.2025 року у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 зазначив, що тривалий час відповідач не приймає участь у житті дитини. Останній раз бачив її рік тому. У помешканні позивача буває часто. Відповідачку у квартирі позивача давно не бачив. Влітку бачив відповідачку, вока сказала, що у дитини є батько, нехай його виховує.
04.02.2026 року у судовому засіданні, з метою з`ясування думки дитини, у присутності психолога Пасічної А.Є. відбулась бесіда з неповнолітнім ОСОБА_3 , який вказав, що з батьком проживає з 1 класу. Коли ходив у дитячий садок, жив з бабусею, мама раніше працювала на ДМК, коли звільнилась, то поїхала працювати до Криму. Мама не цікавилась його життям, як пішов до школи. Більше року не спілкувався з мамою, за 10 років вона не змінилась. Також вказав, що мама проявляла бажання з ним спілкуватися, однак через певну ситуацію та подію, яка була, він не бажає з нею спілкуватися.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
У частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції).
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).
Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
У національному законодавстві підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
В свою чергу, як слідує із бесіди, яка була проведена з ОСОБА_3 в присутності психолога Пасічного А.Є. , його мати проявляє бажання спілкуватися з ним, однак черз певну образу, він на даний момент не бажає з нею підтримувати стосунки.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), вказано, що «розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Згідно п. 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі№ 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».
За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164СК України є усталеною.
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватисяі брати участь у її вихованні.
Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення встановлення належних стосунків між дитиною і батьками, що є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, та є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 188/1542/20 (провадження № 61-11857св22).
Виходячи із наведеного, встановивши фактичні обставини справи, суд зазначає, що бездіяльність відповідача при виконанні батьківських обов`язків, а саме відсутність спілкування з дитиною, не свідчить про наявність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно дитини, яка проживає разом з батьком, оскільки недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який слід йти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Стороною позивача взагалі не надано жодних доказів, які б характеризували особистість відповідачки, особливості її характеру, стан здоров`я та ставлення до дітей.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях матері, чого в ході судового розгляду не підтверджено.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24, від 02 грудня 2020року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019року у справі №300/908/17.
Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов`язками та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд вважає, що відсутністні підстави для задоволення позову.
Судом враховано, висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина - ОСОБА_3 , також враховано, що відповідачка ОСОБА_2 прийняла участь у судовому засіданні, надала пояснення щодо предмету спору.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи.
Згідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача ; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так як позовні вимоги не підлягають задволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.
Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 200, 259, 260, 263-265 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позових вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду .
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.  
Сторони по справі:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 . 
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 . 
Третя особа - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, юридична адреса: область Дніпропетровська, місто Кам`янське, проспект Свободи, будинок № 2/1.

Повний текст судового рішення складено та проголошено 03.03.2026 року о 17:00 год.

Суддя  В.Г. Гречана