справа №381/5057/25
провадження № 22-ц/824/4420/2026
головуючий у суді І інстанції Анапріюк С.П.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 березня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» (далі по тексту ТОВ «ФК «Гелексі», позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики на загальну суму 24595 грн, яка складається з основної суми позики -5000 грн, заборгованості за процентами у сумі 19595 грн. Також просило відшкодувати сплачений судовий збір у розмірі 2423 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.01.2021 року ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 210583.
Позивач стверджує, що взяті на себе зобов`язання кредитор виконав та надав відповідачу кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором. Відповідач свої обов`язки за вказаним кредитним договором не виконала, не повернула кредит та проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість.
Оскільки відповідач не погасила заборгованість у добровільному порядку, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2025 року у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №210583 від 28.01.2021 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ТОВ «ФК «Гелексі» звернулося із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2025 року по справі 381/5057/25 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції встановивши, що позивач довів на підставі належних та допустимих доказів погодження сторонами договору умов про розмір та порядок отриманого кредиту, нарахування процентів за користування ним, а також умови повернення отриманих у позику грошей та плати за користування ними, одночасно дійшов помилкового висновку, що позивачем не виконано зобов`язання щодо доведення невиконання відповідачем грошових зобов`язань.
У доводах апеляційної скарги позивач посилається на те, що одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України), в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Посилається також на постанову Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі N9917/1307/18, у якій розтлумачено сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Якщо позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, відповідач має можливість спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Звертає увагу, що у цій справі відповідач не надав до суду першої інстанції квитанції про перерахування коштів позикодавцю, інших платіжних документів або виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку відкритому в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», до якого було випущено банківську платіжну карту № НОМЕР_1 , який відповідач зазначив, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений ст.81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Крім того стверджує. що незрозумілими є мотиви, з яких суд першої інстанції вважає неналежним доказом наявність заборгованості за кредитним договором розрахунок заборгованості. Оскільки позивач не є банківською установою, а мав лише статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, а тому не може надати первинні банківські документи (виписки з рахунків, тощо), а відтак наведений позивачем у позовній заяві розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру.
Кредитодавець не відкриває позичальникам банківські рахунки та не випускає на ім`я позичальників банківські картки та не формує банківські виписки, тому позивач стверджує, що наданий розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем є належним, оскільки позивач не є банківською установою, а тому позбавлений можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів і формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками.
Відповідно до позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду від 11.07.2018 р. по справі № 753/7883/15, «..у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Сторона відповідача правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористалась. Про розгляд у суді апеляційної інстанції була належним чином повідомлена, що підтверджується супровідним листом про направлення копії ухвали про відкриття апеляційного провадження на поштову адресу відповідача.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як встановлено судом першої інстанції, між ТОВ «ФК «Гелексі» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №2210583 у електронній формі.
Відповідно до п. 1.1 договору, за цим договором позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, у національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк встановлений цим договором.
Відповідно до п. 1.2 договору, грошові кошти у позику за цим договором надаються на умовах невідновлювальної кредитної лінії.
Відповідно до п. 1.3 договору, грошові кошти у позику за цим договором надаються окремими траншами. Загальний розмір всіх наданих за цим договором траншів не може перевищувати розмір невідновлювальної кредитної лінії.
Сума позики - 5000,00 грн.
Плата за користування позикою за траншем №1 встановлюється у вигляді фіксованих процентів та складає 1,1% в день від початкового розміру позики.
Строк повернення позики за траншем №1 становить 26 лютого 2021 рік.
Орієнтовна реальна річна процентна ставка позики за траншем №1 для споживача на дату укладення договору становить 401,50%.
Орієнтовна загальна вартість позики за Траншем №1 для споживача на дату укладення договору становить 1595,00 грн.
Плата за користування позикою за договором встановлюється у вигляді процентів та складає 3,0% в день від загального розміру невідновлювальної кредитної лінії.
На підтвердження виконання ТОВ «ФК «Гелексі» своїх зобов`язань за цим кредитним договором позивач надав лист від 01.08.2025, виданий ТОВ «ФК «Елаєнс», згідно з яким 28.01.2021 здійснено переказ кредитних коштів у розмірі 5000,00 грн на картковий рахунок № НОМЕР_1 , номер транзакції в системі - 1361864988.
На підтвердження розміру заборгованості позивач надав складений ТОВ «ФК «Гелексі» розрахунок заборгованості, згідно з яким заборгованість по кредитному договору № 210583 від 28.01.2021 року становить 24595,00 грн, з яких 5000,00 грн ? заборгованість за тілом кредиту, 19595,00 - заборгованість за процентами.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ст. 525, 526, 546 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).
Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем на обґрунтування позовних вимог докази містять відомості про укладений між сторонами договір та погоджені сторонами умови щодо розміру кредиту; розміру, порядку нарахування та погашення процентів за користування кредитом та прострочення погашення боргових зобов`язань; інші умови, що свідчать про фіксацію волі сторін договору кредитування.
На цих документах наявний підпис відповідача.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді суттєві умови договору про розмір процентної ставки, порядок їх сплати.
Враховуючи викладене, суд вважав, що позивач довів на підставі належних та допустимих доказів погодження сторонами договору умов про розмір та порядок отриманого кредиту, нарахування процентів за користування ним, а також умови повернення отриманих у позику грошей та плати за користування ними.
Виходячи з презумпції правомірності правочину, задекларованої у ст. 204 ЦК України, суд вважав доведеним факт існування між сторонами договірних відносин.
Сторона відповідача відповідних висновків суду не оспорила, відтак суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги та переоцінювати відповідні висновки суду.
Судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини та норми права, які регулюють такі правовідносини.
В той же час, відмовляючи у задоволені вимог позову суд першої інстанції дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, нарахування процентів відповідно до укладеного договору на умовах, які вказані в позовній заяві, також не відображає інформацію про здійснення чи не здійснення відповідачем будь-яких сплат за кредитним договором, порядок, строк та алгоритм нарахування процентів за користування кредитом. Цей документ створений особисто позивачем, тобто не є первинним бухгалтерським документом.
Відтак, на переконання суду першої інстанції, розрахунок заборгованості не є належним доказом наявності заборгованості, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону під час перевірки доводів позивача про реальне виконання чи невиконання кредитного договору боржником/відповідачем. Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку відповідача та без детального розрахунку не підтверджують правильності нарахування процентів за кредитним договором, факту наявності у відповідача боргу за невиконаним зобов`язанням по кредитному договору.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.
Як уже було зазначено в тексті цієї постанови, суд вважав доведеним укладення між сторонами цього спору кредитних правовідносин на підставі договору. Суд визнав, що умови договору містять умови щодо розміру, строку та порядку (алгоритм) нарахування та сплати відсотків за користування кредитом.
Стороною позивача також надано доказ у виді листа товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Елаєнс" від 01.08.2025 року №210583, яким відповідне товариство, з яким позивач уклав договір №04/08-17ПК про надання послуг з переказу грошових коштів, підтвердив надання послуг позивачеві з переказу грошових коштів фізичним особам без відкриття рахунку. Зокрема, у результаті платіжної операції, ініційованої позивачем, на картковий рахунок відповідача було успішно перераховано грошові кошти в сумі 5000 грн. У довідці також указано номер банківської картки та банк емітент платіжної картки отримувача коштів.
Відтак висновок суду в оскаржуваному рішенні, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують інформацію про надання кредиту, є помилковим. Також є помилковим висновок суду щодо перекладення обов`язку про доведення обсягу виконання зобов`язань відповідачем на позивача.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».
Кредитна заборгованість позивачем нарахована виключно на умовах кредитного договору і з якими відповідач з власної ініціативи повністю погодився при укладенні кредитного договору.
У позові вказується на неналежне виконання відповідачем кредитних зобов`язань.
Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Тобто, обставину невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події неможливо довести, такі обставини можливо лише спростувати.
Будь-яких конкретних правових доказів про повне або часткове спростування позовних вимог відповідачем у спростування вимог позову суду не надано.
Колегія апеляційного суду не погоджується із судом першої інстанції, що виключно виписка про рух коштів по рахунку може бути належним доказом у цій справі.
Ознака належності доказу розкрита у ст. 77 ЦПК України, відповідно до якої це докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Позивач в обгрунтування позову та розміру розрахунку заборгованості подав до суду підтвердження фінансової компанії про надання позивачеві послуги з приводу переказу грошових коштів на рахунок відповідача, договір, який укладений між позивачем та відповідачем, докази погодження умов договору.
Отже, розрахунок заборгованості містить інформацію щодо предмета доказування, який ґрунтується на доказах, які подані позивачем, узгоджується з такими доказами та не суперечить іншим доказам, відтак, підстав визнавати розрахунок заборгованості у цій справі неналежним доказом, немає.
Згідно розрахунку позивачем до стягнення заявлено загальну суму заборгованості за договором позики у розмірі 24595 грн на, яка складається з основної суми позики -5000 грн, заборгованості за процентами у сумі 19595 грн. Підстав вважати розрахунок неправильним не встановлено. З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги є доведені. Відтак, рішення суду першої інстанції відповідно до п.2 ч. 1 ст. 374, п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи наведене підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 6057,50 грн за подання позову та апеляційної скарги.
Позивач також просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5 000 грн.
Відповідно до пункту першого частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1-4 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду: договір про надання правничої допомоги від 9 липня 2025 року, укладений між адвокатом Рудзей Ю.В. та ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ»; акт № 29 наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 9 липня 2025 року на суму 5 000 грн; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 25 листопада 2019 року серії ЖТ № 001139; докази направлення копії позовної заяви з додатками відповідачу.
Таким чином, позивачем доведено понесення витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню.
Частиною 5 та 6 статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16.
У справі № 910/906/18 Верховний Суд погодився з наявністю підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, оскільки їх розмір був обґрунтований, а відповідач не подавав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з наданням розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до даної справи.
Оскільки від відповідача не надійшло заяви чи клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд вважає заявлений розмір розумним та обґрунтованим, підстави для його зменшення у апеляційного суду відсутні.
Враховуючи викладене з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 141, 367, 374, 376, 381-383, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі»  задовольнити.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1  (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» (код ЄДРПОУ 41229318) заборгованість за договором позики у розмірі 24 595 (двадцять чотири тисячі п`ятсот дев`яносто п`ять) грн, яка складається з основної суми позики 5 000 грн та заборгованості за процентами у сумі 19 595 грн; витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 057 (шість тисяч п`ятдесят сім) грн 50 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба