П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/273/25	

Перша інстанція: суддя Лісовська Н. В.,
повний текст судового рішення
складено 22.09.2022, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Головне управління капітальних вкладень Міністрества оборони України, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі – Міноборони), третя особа: Головне управління капітальних вкладень Міністрества оборони України (далі – ГУКВ) та просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Міноборони в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сили України та членів їх сімей жилими приміщеннями, оформлене протоколом від 15 жовтня 2024 року №194, в частині не погодження полковнику ОСОБА_1 пропозиції про надання для постійного проживання шляхом виключення із числа службового житла - квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Міноборони в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями розглянути рапорт полковника ОСОБА_1 про надання для постійного проживання шляхом виключення із числа службового житла - квартири за адресою: АДРЕСА_1 з урахуванням висновків суду у цьому рішенні та без урахування рекомендацій, викладених в рішеннях Міністра оборони від 31.08.2022 №20241/з/2 та заступника Міністра оборони України від 04.11.2022 року №2551/з/5.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасувано рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сили України та членів їх сімей жилими приміщеннями, оформлене протоколом від 15 жовтня 2024 року №194, в частині не погодження полковнику ОСОБА_1 пропозиції про надання для постійного проживання шляхом виключення із числа службового житла - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з метою надання для постійного проживання полковнику ОСОБА_1 .
Зобов`язано Міністерство оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями повторно розглянути рапорт полковника ОСОБА_1 з додатками та погодити йому надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового житла Міністерства оборони України.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходить дійсну військову службу з 15.07.2002 року по теперішній час.
Починаючи з 10.12.2013 року перебуває на квартирному обліку військовослужбовців ЗСУ, які потребують поліпшення житлових умов, а з 03.10.2019 року набув право на пільгове першочергове забезпечення житлом в Миколаївському гарнізоні у зв`язку із набуттям статусу УБД 09.09.2019 року складом сім`ї 4 особи, що підтверджується відповідною довідкою КЕВ м. Миколаїв №1215 від 05.09.2022 року.
Рішенням житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 10.08.2021 року №6, затвердженого наказом командира від 12.08.2021 №138 “Про надання житла” за рахунок Міністерства оборони України, позивача, разом з сім`єю, було забезпечено службовим житлом: квартирою АДРЕСА_2 , про що 19.08.2021 року було укладено договір найму №97, в яку вони заселилися та в якій проживають по теперішній час, оскільки іншого житла, що б належало йому на праві власності, позивач не має. Участі в безоплатній приватизації житла ОСОБА_1 не брав.
15.07.2022 року строк вислуги у Збройних Силах України позивача склав 20 років, у зв`язку із чим на підставі п.3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою КМУ від 03.08.2006 №1081 (далі Порядок №1081), позивач звернувся до КЕВ м.Миколаїв з рапортом та усіма необхідними документами для вирішення питання реалізації права на забезпечення житлом для постійного проживання шляхом виключення займаної ним разом із сім`єю двокімнатної квартири АДРЕСА_2 зі списку “службового” житла.
Відповіддю начальника КЕВ м.Миколаєва №956 від 18.07.2022 року в задоволенні рапорту підполковника ОСОБА_1 було відмовлено з посиланням на лист заступника Міністра оборони України від 25.05.2022 року №2551/3/1
У зв`язку із порушенням своїх житлових та соціальних прав, у 2023 році ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.03.2024 у справі №400/10939/23 зобов`язано Центральне управління інженерно-інфраструктурного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти до розгляду рапорт ОСОБА_1 від 30 вересня 2022 року з додатками до нього про виключення з числа службових квартири за адресою: АДРЕСА_1 з посиланням на лист заступника Міністерства оборони України та погодити його у встановленому законом порядку.
В порядку виконання зазначеного рішення позивачем до ЦУІЇЗ знову було скеровано рапорт про забезпечення житлом для постійного проживання шляхом його виключення із списку службового.
15.10.2024 р. протоколом засідання Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями №194 рапорт полковника ОСОБА_1 на підставі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.03.2024 у справі №400/10939/23 не погоджено з зауваженням “доручити ГУКВ підготувати доповідь Міністру оборони України про скасування рішення від 04.11.2022 року №2551/з15.
14.11.2024 року на ім`я командира ВЧ НОМЕР_1 від КЕУ м.Миколаєва було повернуто документи зокрема полковника ОСОБА_1 про надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового у зв`язку з тим, що Комісією з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями не погоджено надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового.
Вважаючи такі дії та рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Комісія з контролю за забезпеченням військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей, відмовляючи у погодженні надання позивачу житла з виключенням наданого житла з числа службового в постійне проживання зі зняттям з квартирного обліку, діяла не у спосіб, встановлений законом, всупереч вимогам Інструкції № 380, чим порушила права позивача.
Суд також дійшов висновку, що після визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сили України та членів їх сімей жилими приміщеннями, оформлене протоколом від 15 жовтня 2024 року №194, в частині не погодження полковнику ОСОБА_1 пропозиції про надання для постійного проживання шляхом виключення із числа службового житла - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з метою надання для постійного проживання полковнику ОСОБА_1 , має бути повторно розглянуто рапорт полковника ОСОБА_1 з додатками та погоджено йому надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового житла Міністерства оборони України.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Визначення основних засад державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі здійснюється Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей” від 20.12.1991 року №2011-XII (далі Закон № 2011-ХІІ).
Згідно із ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана з захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ст.2 Закону №2011-ХІІ, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах визначених законами України.
Згідно ч.1 ст.12 Закону №2011-ХІІ, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінету Міністрів України.
Військовослужбовцям, які мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.
Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі військові частини) після звільнення (далі військовослужбовці) та членів їх сімей, визначений Порядком №1081.
Відповідно до ч.1 п.3 Порядку №1081, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 календарних років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Згідно ч.3 п.3 Порядку №1081, забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей для постійного проживання провадиться шляхом: надання новозбудованого житла, виключеного з числа службових, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
Тобто, законодавством прямо передбачено право військовослужбовців самостійно визначатись, яким способом (шляхом) вони бажають реалізувати своє право на забезпечення житлом для постійного проживання.
Відповідно до ч.12 п.11 Порядку №1081, виключення житлових приміщень з числа службового проводиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
Згідно п.22 Порядку №1081, облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться в військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.
Зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання (далі - військовослужбовці), та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (далі члени їх сімей), визначено Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України 31.07.2018 року №380 (далі Інструкція №380).
Розділом 7 Інструкції №380 врегульовано порядок та умови виключення квартир з числа службових.
За приписами п.10 цього розділу військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на 15.07.2022 року строк вислуги позивача у Збройних Силах України позивача склав 20 років. Згідно посвідчення НОМЕР_2 від 09.09.2019 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.
Позивач перебуває на квартирному обліку.
Під час проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 позивач отримав службове житло за адресою: кв. АДРЕСА_2 . Наразі в цій квартирі зареєстроване місце проживання позивача.
Отже, суд 1-ї інстанції вірно встановив, що наявні усі, визначені п.10 Інструкції №380, умови для реалізації права позивача на виключення житла, яке він займає, з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання у встановленому порядку.
Відповідно до абз.2 п.10 розділу 7 Інструкції №380, виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.
Отже, за наявності умов, визначених п.10 Інструкції № 380, виключення житла зі службового здійснюється в порядку, визначеному пунктами 3-7 розділу 7 Інструкції №380.
Так, п.3, 7 Інструкції № 380 передбачено, що для прийняття рішення про надання житлових приміщень для постійного проживання житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) розглядає документи облікових справ військовослужбовців.
Після розгляду документів облікової справи житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про надання житлового приміщення для постійного проживання.
Затверджений командиром військової частини протокол засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) разом з обліковою справою направляється військовою частиною до КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, що є підставою для видання наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.
На підставі отриманих документів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району готує список надання житлової площі для постійного проживання (далі Список надання постійного житла) (додаток 23).
Список надання постійного житла, підписаний начальником КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, з обліковою справою військовослужбовця, витягом із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання, копією протоколу засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) направляється до ГКЕУ для узагальнення та внесення на розгляд Комісії з контролю.
Для розгляду Списку надання постійного житла Комісією з контролю на її засідання можуть запрошуватися голови житлових комісій військових частин (об`єднаних житлових комісій).
За результатами розгляду Списку надання постійного житла Комісія з контролю приймає рішення окремо щодо кожного військовослужбовця про:
погодження надання постійного житла;
відмову в погодженні надання постійного житла із зазначенням причини такої відмови.
Рішення Комісії з контролю оформлюється протоколом.
У разі прийняття Комісією з контролю рішення щодо відмови в погодженні надання постійного житла воно підлягає новому розподілу у встановленому цією Інструкцією порядку протягом одного місяця та є підставою для скасування наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.
Рішення Комісії з контролю є обов`язковим для виконання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, військовими комісаріатами та військовими частинами.
ГКЕУ на підставі рішення Комісії з контролю готує Список надання постійного житла у Збройних Силах України, що подається на затвердження заступнику Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків).
Затверджений Список надання постійного житла у Збройних Силах України є підставою для оформлення протягом десяти робочих днів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району та подання до виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради документів для видачі ордеру на постійну житлову площу, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.
До виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району надає облікову справу військовослужбовця разом з витягом із Списку надання постійного житла у Збройних Силах України, копію протоколу житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), витяг із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.
З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що чинним законодавством передбачено чітко визначену послідовну процедуру виключення отриманого військовослужбовцем житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання, складовими частинами якої (процедури) є: розгляд житловою комісією військової частини документів облікових справ військовослужбовців та прийняття відповідного рішення; направлення військовою частиною до КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району затвердженого командиром військової частини протоколу засідання житлової комісії військової частини; підготовка КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району списку надання житлової площі та направлення його (з відповідними додатковими матеріалами) до ГКЕУ для узагальнення та внесення на розгляд Комісії з контролю; підготовка ГКЕУ (за умови наявності рішення про погодження) Списку надання постійного житла у Збройних Силах України та подання його на затвердження заступнику Міністра оборони України, після затвердження якого здійснюється оформлення КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району документів для видачі відповідного ордеру, який подається до виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради разом з обліковою справою військовослужбовця разом з витягом із Списку надання постійного житла у Збройних Силах України, копію протоколу житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), витяг із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.
Зважаючи на службовий статус квартири АДРЕСА_2 , позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із заявою щодо зміни статусу квартири.
Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2024 року на ім`я командира ВЧ НОМЕР_1 від КЕУ м.Миколаєва було повернуто документи зокрема полковника ОСОБА_1 про надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового у зв`язку з тим, що Комісією з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями не погоджено надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового, а також копію протоколу засідання Комісії від 15.10.2024 №194. Відповідно до протоколу з питання надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового полковнику ОСОБА_1 на підставі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.03.2024 у справі №400/10939/23 рапорт не погоджено з зауваженням “доручити ГУКВ підготувати доповідь Міністру оборони України про скасування рішення від 04.11.2022 року №2551/з15.
Тобто, позивачем вчинено всіх передбачених чинним законодавством дій, спрямованих на отримання постійного житла шляхом виключення його житла з числа службового.
При цьому, Протоколом №194 від 15.10.2024 Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей було відмовлено позивачу у погодженні заяви щодо надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового.
Колегія суддів критично ставиться до посилання апелянта/відповідача на рішення Міністра оборони України від 31.08.2022 року №20241/3/2 і рішення заступника Міністра оборони України від 04.11.2022 року №2551/3/5, оскільки зазначеними рішеннями не внесено змін до актів, якими врегульовано порядок надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання шляхом виключення його житла з числа службового.
Як вірно зауважив суд 1-ї інстанції, на даний час не прийнято у встановленому порядку жодних правових норм, які б обмежували встановлену п.10 Інструкції №380 та ч.3 п.3 Порядку №1081 житлову пільгу щодо можливості реалізації права позивача на виключення його квартири з числа службових.
Конституційний Суд неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема, гарантії соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах СБУ, податковій, міліції, прокуратурі, тощо (рішення КСУ від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій, гарантій).
Тобто, реалізація забезпечення постійним житлом шляхом його виключення з числа службових жодним чином не пов`язується з наявністю квартирної черги особи, яка обрала такий спосіб забезпечення житлом.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що Комісія з контролю за забезпеченням військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей, відмовляючи у погодженні надання позивачу житла з виключенням наданого житла з числа службового в постійне проживання зі зняттям з квартирного обліку, діяла не у спосіб, встановлений законом, всупереч вимогам Інструкції № 380, чим порушила права позивача.
Також апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що належним способом захисту прав позивача після визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сили України та членів їх сімей жилими приміщеннями, оформлене протоколом від 15 жовтня 2024 року №194, в частині не погодження полковнику ОСОБА_1 пропозиції про надання для постійного проживання шляхом виключення із числа службового житла - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з метою надання для постійного проживання полковнику ОСОБА_1 , має бути повторний розгляд рапорту полковника ОСОБА_1 з додатками з погодженням йому надання житла для постійного проживання шляхом виключення із числа службового житла Міністерства оборони України, оскільки наведений спосіб відновлення порушеного права відповідає порядку виключення з числа службового житла та надання для постійного проживання, встановленому Інструкцією №380.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо спірних правовідносин.
Що стосується витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Частиною 3 ст.134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Водночас, за приписами частини 5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частина 7 ст.139 КАС України унормовує, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Так, на підтвердження розміру витрат зі сплати професійної правничої допомоги у загальному розмірі 14400 грн у зв`язку з розглядом справи представником надано: копію ордеру на надання правничої допомоги серії №ВЕ №1024300 від 05.04.2023 р.; копію договору про надання правової допомоги № 14-04/07/2022 від 04.07.2022 р.; копію акта приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги №14-04/07/2022; копію додатку 1 до договору про надання правової допомоги №14-04/07/2022 від 04.07.2022; копію квитанції до прибуткового касового ордера №б/н від 13.01.2025 р. на суму 14400 грн (чотирнадцять тисяч чотириста гривень).
Водночас, ч.2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, ЄСПЛ зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи «Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№ 2)» (Sunday Times v. UK (№2) від 6.11.1980, скарга № 6538/74) відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, їх необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру.
Таким чином, на суд покладаються вимоги не тільки формально дослідити умови виконання договору про надання правової допомоги, а й встановити співмірність визначеної суми з урахуванням індивідуальних обставин кожної справи.
З огляду на вказане у суду апеляційної інстанції наявні підстави для надання оцінки співмірності заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу, що корелюється з прецедентною практикою ЄСПЛ.
Крім того, висновки щодо можливості суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правничу допомогу містяться у додатковій постанові Верховного суду від 30.09.2020 року у справі № 201/14495/16-ц.
В свою чергу, колегія суддів визначає, що компенсація витрат на правничу допомогу за рахунок суб`єкта владних повноважень не повинна розглядатись особою як сатисфакція за порушені права та нести надмірне фінансове навантаження на бюджет.
Судова колегія враховує, що дана справа відноситься до справ незначної складності, тому не потребує значних зусиль та обсягу залученого часу з боку адвоката. Більш того, розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, без особистої участі представника.
Враховуючи надані позивачем докази понесення витрат на правничу допомогу, з урахуванням дотримання вимог співмірності та обґрунтованості розміру витрат на оплату послуг адвоката, складності виконаної адвокатом роботи, колегія суддів вважає, що розмір судових витрат, пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу, визначений судом 1-ї інстанції у сумі 5000 гривень є співмірним, у зв`язку з чим рішення суду 1-ї інстанції підлягає зміні в частині суми стягнення витрат на правничу допомогу.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу змінити, виклавши абзац п`ятий резолютивної частини у наступній редакції:
«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (ЄДРПОУ 00034022) витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн (п`ять тисяч грн 00 коп.) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 )».
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.Г. Федусик	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   Г.В. Семенюк