ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2315/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Машинобудівне виробниче об`єднання «Оріон»
на рішення Господарського суду Одеської області від 10.11.2025 (повний текст складено та підписано 10.11.2025, суддя Цісельський О.В.)
у справі №916/2315/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна охорона «Смерч»
до  Публічного акціонерного товариства «Машинобудівне виробниче об`єднання «Оріон»
про стягнення 176 831,16 грн

ВСТАНОВИВ
Товариство з обмеженою відповідальністю “Приватна охорона “Смерч” звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон” в якому просило стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 34336,16 грн та збитки від інфляції в сумі 142495,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 01/07 надання охоронних послуг від 01.07.2019 та невиконанням постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2024 у справі № 916/391/24 стосовно зобов`язань щодо оплати заборгованості, у зв`язку з чим на суму заборгованості позивачем нараховано інфляційні втрати та 3 % річних.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.11.2025 по справі №916/2315/25 позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача суму 3% річних в розмірі 34 336 грн 16 коп, інфляційні втрати в розмірі 142 495 грн 00 коп, витрати на оплату судового збору в розмірі 2 422 грн 40 коп та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн 00 коп.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив про існуючу заборгованість відповідача перед позивачем, встановлену у рішенні Господарського суду Одеської області від 06.03.2023 у справі №916/77/23 та невиконання з боку ПАТ “МВО “Оріон” вказаного рішення, з огляду на що, перевіривши наданий позивачем розрахунок, дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних нарахованих за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.
Не погодившись із вказаними рішеннями до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 10.11.2025 року по справі №916/2315/25, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна охорона «СМЕРЧ» до Публічного акціонерного товариства «Машинобудівне виробниче об`єднання «ОРІОН» про стягнення 3 % річних у розмірі 34336,16 грн. та інфляційні втрати в сумі 142495,00 грн - залишити без задоволення.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалено з порушенням норм матеріального права, з огляду на наступне:
- відповідач не заперечує факту стягнення з нього на користь позивача заборгованості за договором надання охоронних послуг та перебування наказу суду на виконання приватного виконавця;
- апелянт зазначає, що звернувся до приватного виконавця з заявою щодо зупинення виконавчих дій до закінчення однорічного строку з дня завершення приватизації, припинення чинності арештів та повернення стягнутих грошових коштів;
- заява ПАТ «МВО «Оріон» про зупинення виконавчих дій була обумовлена тим, що з огляду на пряму заборону проведення будь-яких виконавчих дій стосовно боржника, що перебував в процесі приватизації і така завершилась, у приватного чи державного виконавця відсутні законодавчі підстави для здійснення примусового виконання виконавчого документа, у даному випадку до 31.10.2025 року (Наказ №818 Наказу Фонду державного майна України про завершення приватизації);
- 04.06.2025 року приватним виконавцем Хлебниковим О.В. винесена Постанова про зупинення вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження №78198687 на підставі ст. 34-35 Закону України «Про виконавче провадження» до закінчення однорічного строку з дня завершення приватизації, тобто до 31.10.2025 року;
- зв`язку з цим, як вважає апелянт, до закінчення однорічного строку з дня завершення приватизації, а саме до 31.10.2025 року, у боржника наявна тимчасово законодавчо закріплена підстава для не виконанняневиконання судового рішення та відповідно не нести додаткової відповідальності за його невиконання, оскільки Закон України «Про виконавче провадження», може надавати таке відстрочення, у зв`язку з чим вказана норма містить пряму заборону вчинення виконавчих дій у разі включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації;
- апелянт вважає, оскільки на момент порушення провадження по справі №916/391/24 та ухвалення судового рішення по даній справі існував Наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях від 18.01.2022 №89 щодо приватизації державного пакету акцій розміром 50% статутного капіталу ПАТ «МВО «Оріон», що становить 2 883 281 штук акцій, шляхом продажу його на аукціоні з умовами та в подальшому відбувся аукціон з продажу об`єкту приватизації існували тимчасові законні підстави не виконувати судове рішення по справі №916/391/24 та не нести додаткової відповідальності за його невиконання;
- апелянт також не погоджується із визначеним в судовому рішенні розміром витрат на правничу допомогу, з огляду на необґрунтованість та непропорційність до предмета спору та складності даної справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження у цій справи та визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
До суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у нього наявне право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесьвесь час прострочення, оскільки прострочення є триваючим правопорушенням та не припиняється винесенням судового рішення чи відкриттям, зупиненням виконавчого провадження з його примусового виконання.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, позивач зазначає, що надав суду докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 30 000,00 грн, в свою чергу суд зменшив розмір таких витрат враховуючи заперечення відповідача.
В свою чергу, Ннаа переконання позивача, доводи апелянта щодо недоведення обсягу та тривалості наданих послуг, неспівмірності витрат не є обґрунтованими та не заслуговують на увагу.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Як вбачається з наявних матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю “Приватна охорона “Смерч” зверталось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Машинобудівного виробничого об`єднання “ОРІОН” про стягнення 1246494,00 грн заборгованості за договором надання охоронних послуг № 01/07 від 01.07.2019.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.06.2024 у справі №916/391/24 позов задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства Машинобудівного виробничого об`єднання “Оріон” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Приватна охорона “Смерч” 1 246 494 грн заборгованості, 18 697 грн судового збору.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2024 рішення Господарського суду Одеської області від 17.06.2024 у справі №916/391/24 змінено, позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства Машинобудівного виробничого об`єднання “Оріон” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Приватна охорона “Смерч” 745 994 грн заборгованості, 11 189 грн 91 коп. судового збору, в іншій частині позову відмовлено.
На виконання даного рішення, яке набрало законної сили, 24.10.2024 Господарським судом Одеської області видано наказ про стягнення з Публічного акціонерного товариства “Машинобудівного виробничого об`єднання “Оріон” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Приватна охорона “Смерч” 745 994 грн заборгованості та 11 189 грн 91 коп судового збору.
У зв`язку з тим, що відповідачем не було здійснено оплату вартості означених вище послуг та не виконано постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2024 у справі № 916/391/24, позивач звернувся з даним позовом до суду і просив суд стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних у сумі 34336,16 грн та інфляційні втрати в сумі 142495,00 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та задовольнив їх у повному обсязі.
Також, судом першої інстанції було стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу понесену у суді першої інстанції.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дослідивши наявні матеріали справи, доводи та вимог сторін дійшла наступних висновків. 
Відповідно до ст. 11, ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати з договорів або безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій у справі №916/391/24 встановлено порушення відповідачем зобов`язань з оплати охоронних послуг, наданих позивачем, у відповідності до договору надання охоронних послуг № 01/07 від 01.07.2019.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Вказану правову позицію викладено у постанові від 03.07.2018 Великої палати Верховного Суду по справі №917/1345/17.
Отже, наявність зобов`язання відповідача по сплаті позивачу 745 994 грн основного боргу встановлено судами у справі №916/391/24 та повторного доведення не потребують.
До того ж, колегія суддів зазначає, що відповідача ані у суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи не заперечував наявності такої заборгованості та визнав її.
Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
В силу приписів ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Судова колегія зазначає, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Крім того, п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України та п. 7 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є обов`язковість судового рішення.
Судове рішення є обов`язковим до виконання (ч. 1 ст. 129-1 Конституції України).
Приписами ч. 2 ст. 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” та ч. 1 ст. 18 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з гарантій доступу до суду та ефективного захисту прав і законних інтересів сторони у справі, що передбачено п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Шмалько проти України” від 20.07.2004 (заява №60750/00) зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконання або надмірно його затримувати, а держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.
Як зазначалось вище, позивач, звертаючись до суду із даним позовом, просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати, які нараховані за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань щодо сплати стягнутих на підставі судового рішення у справі №916/391/24 коштів.
У контексті наведеного судова колегія звертає увагу на те, що ПАТ “МВО “Оріон” було відповідачем у справі №916/391/24, відповідно було обізнано про його наявність та необхідність його виконання шляхом сплати на користь позивача стягнутих грошових коштів.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України).
Отже, з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення у боржника виникає нове зобов`язання на підставі судового рішення та ст.ст. 11 та 509 Цивільного кодексу України, а саме: зобов`язання зі сплати стягнутих сум на користь кредитора. 
Таке зобов`язання у розумінні Цивільного кодексу України є грошовим, а тому у разі прострочення його виконання на нього також поширюється дія ст. 625 Цивільного кодексу України. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №910/3692/18.
Судом першої інстанції встановлено та не спростовано відповідачем, що станом на дату розгляду даної справи в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази оплати відповідачем позивачу в добровільному порядку 745 994 грн основного боргу та виконання рішення суду у справі №916/391/24 у добровільному або примусовому порядку.
Разом з цим, як свідчать наявні матеріли справи 27.05.2025 ТОВ “Приватна охорона “Смерч” звернулась до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова О.В. із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення Господарського суду Одеської області від 17.06.2023.
27.05.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Хлєбниковим О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №78198687 щодо виконання наказу Господарського суду Одеської області від 24.10.2024 у справі №916/391/24.
29.05.2025 ПАТ МВО “Оріон” звернулось до приватного виконавця Хлебнікова О.В. з листом №49-05/25, в якому зазначило про затвердження результатів продажу та завершення приватизації об`єкта малої приватизації - державного пакету акцій ПАТ МВО “Оріон”. Посилаючись на пункт 12 частини першої ст. 34 та ст. 35 Закону України “Про виконавче провадження” відповідач зазначив, що у приватного виконавця відсутні законодавчо визначені підстави для здійснення примусового виконання виконавчого документа, що перебуває на виконанні до 31.10.2025.
Як убачається з постанови від 04.06.2025 у виконавчому провадженні № 78198687 приватний виконавець Хлєбников О.В., керуючись наведеними вище обставинами та законодавчими нормами, зупинив вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області у справі №916/391/24, виданого 24.10.2024, до закінчення однорічного строку з дня завершення приватизації.
Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).
Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Чинне законодавство України не пов`язує наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості зі звільненням боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №902/330/17, від 22.04.2020 у справі №922/795/19.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою. 
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Отже, застосування ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України після ухвалення рішення суду спонукає боржника виконати таке рішення суду, оскільки сума грошових коштів, що підлягає до стягнення, продовжує зростати до моменту фактичного виконання рішення суду і може бути стягнута за бажанням стягувача (кредитора).
Як зазначалось вище, відповідачем факт наявності простроченої заборгованості по суті не заперечується та не спростовується. Доказів сплати заборгованості у сумі 745 994 грн та виконання рішення суду у справі №916/391/24 матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано.
Таким чином, оскільки судове рішення про стягнення з боржника грошових коштів фактично не виконано, кредитор має право вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% річних до повного виконання грошового зобов`язання.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги ТОВ “Приватна охорона “Смерч” про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у сумі 34336,16 грн та інфляційних втрат в сумі 142495,00 грн, нарахованих за суму невиконаного відповідачем грошового зобов`язання. 
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідачем не ставиться під сумнів період та суми нарахованих інфляційних втрат та трьох процентів річних та не наведено власного контррозрахунку. 
Щодо доводів апелянта про відсутність підстав для притягнення його до відповідальності за невиконання зобов`язання, з огляду на зупинення виконавчого провадження колегія суддів зазначає таке. 
Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, а саме: як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), і у зазначеній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт, зобов`язання в силу закону). 
Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення, зокрема, окремих видів зобов`язань. 
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, приписи ст. 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, а грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.03.2020 у справі №912/855/19 вказано, що враховуючи положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц та постановах Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 910/8396/21, від 07.09.2022 у cправі № 910/9911/21.
Зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права за захист майнового інтересу, оскільки за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Аналогічна позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц та № 703/2718/16-ц.
Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену правову позицію щодо природи цих платежів. Зокрема, у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 визначено, що ключовою характеристикою вказаної норми є те, що ці суми нараховуються незалежно від вини боржника та зупинення виконавчого провадження або виконання судових рішень про стягнення грошових сум. Це означає, що об`єктивний факт прострочення сам собою генерує право кредитора на їх стягнення, без необхідності доказування вини боржника або причин затримки.
Отже, нарахування 3% річних та інфляційних втрат не зупиняється під час призупинення виконавчого провадження. Оскільки ці платежі мають компенсаційний, а не штрафний характер, вони продовжують нараховуватися до фактичного повного виконання зобов`язання, незалежно від рішень суду чи виконавця. 
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що перебування боржника у процесі приватизації, як і існуюча законодавчо визначена заборона здійснювати відносно боржника виконавчі дії (зупинення виконавчого провадження) не є законодавчої підставою для звільнення такого боржника від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Зупинення виконавчих дій не зупиняє прострочення виконання зобов`язання.
Тому, з урахуванням наведених вище приписів законодавства та позицій Верховного Суду, апеляційна колегія вважає за необхідне зауважити на тому, що відкриття та зупинення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду у справі №916/391/24 не звільняє відповідача від обов`язку сплатити суму заборгованості з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних за весь період прострочення.
На переконання апеляційного суду, апелянт неправильно трактує норми законодавства, ототожнюючи підстави для зупинення виконавчого провадження як тимчасового нестягнення з нього присудженого боргу в примусовому порядку, з правом кредитора нараховувати 3% річних та інфляційні втрати на несплачений борг. Боржник не позбавлений права погасити борг у добровільному порядку, чим убезпечить себе від додаткових стягнень. 
Отже, посилання відповідача на наявність вищезазначених обставин обґрунтовано не було враховано місцевим господарським судом як підставу для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Щодо витрат на правову допомогу понесених позивачем у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає таке. 
Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Крім того, п. 2 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно з ч. 4 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно з ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
За положеннями ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 01.05.2025 між адвокатом Шевченком Дмитром Валерійовичем (адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Приватна охорона “Смерч” (клієнт) було укладено договір про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.
За умовами п.п. 5.1., 5.2. договору клієнт оплачує послуги адвоката, оформлені відповідно до п. 5.2. або, альтернативно, до п. 5.6. цього договору, за фактом їх надання, якщо сторони не домовляться по окремим роботам про часткову або попередню оплату. Для оплати наданих послуг адвокат надає клієнту рахунок-фактуру і ает приймання-передачі послуг. В акті приймання-передачі послуг зазначається інформація про: кількість відпрацьованих адвокатом годин/кількість судових засідань, у яких прийняв участь адвокат; вартість наданих послуг.
Пунктами 5.3., 5.4. договору передбачено, що індивідуальна погодинна ставка адвоката становить 2000,00 грн. У випадках, коли можна точно визначити обсяг робіт, сторони можуть встановлювати фіксовану суму вартості послуг адвоката шляхом укладення додаткової угоди до договору. У таких випадках (а також в інших випадках, коли сума вартості послуг попередньо узгоджена з клієнтом).
Відповідно до п.п. 5.5., 5.6. договору клієнт здійснює оплату послуг адвоката протягом 6 місяців з дати підписання сторонами акта приймання-передачі послуг та отримання клієнтом оригіналу рахунку. При цьому, сторони погодили вважати датою підписання акта приймання-передачі послуг дату його отримання клієнтом. Сторони залишають за собою право з урахуванням конкретних обставин погоджувати інший спосіб виконання й оплати послуг.
Відповідно до 1. додаткової угоди № 1 від 01.05.2025 до договору клієнт доручає, а адвокат приймає до виконання доручення щодо представництва інтересів клієнта у Господарському суді Одеської області щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон” 3% річних та збитків від інфляції стосовно встановленої постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15 жовтня 2024 року у справі № 916/391/24 заборгованості Публічного акціонерного товариства “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон” перед клієнтом у розмірі 745994 грн. 
У п. 2 додаткової угоди №1 сторони передбачили, що керуючись 5.1., 5.4. договору, сторони погодили, що послуги адвоката з надання правничої допомоги щодо представництва інтересів клієнта, визначених у п. 1 додаткової угоди № 1, потребуватимуть оплати клієнтом фіксованої вартості послуг, що складає 30 000,00 гривень. Згідно з п. 3. договору клієнт здійснює оплату послуг адвоката протягом 6 місяців з дати підписання сторонами акта приймання-передачі послуг та отримання клієнтом оригіналу рахунку.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано акт приймання – передачі послуг №1 від 02.09.2025 на суму 30000 грн, за яким адвокатом надано наступні послуги у справі № 916/2315/25: усна консультація; написання позову з детальним математичним розрахунком 3% річних та збитків від інфляції; написання відповіді на відзив.
02.09.2025 адвокатом виставлений позивачу рахунок-фактуру № 1 на оплату послуг з надання правничої допомоги на суму 30000,00 грн.
Отже, позивачем надано належні докази на підтвердження факту понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.
Відповідач в суді першої інстанції просив зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, посилаючись, у тому числі на те, що заявлена сума адвокатських витрат є завищеною, що було враховано судом першої інстанції та внаслідок чого було частково задоволені вимоги позивача та відповідне відшкодування було зменшено до 15 000,00 грн.
Проте, відповідач також не згоден і з наведеною сумою, що призначена судом першої інстанції до стягнення, у зв`язку з чим оспорює останню в суді апеляційної інстанції, як неспівмірну, та просить суд взагалі відмовити у такому стягненні.
При цьому, свою позицію відповідач обґрунтовує також надмірним завищенням суми адвокатського відшкодування, з урахуванням того, що позовна заява не обтяжена великим обсягом документів та даний спір не є складним, не передбачає дослідження та застосування інших законів і підзаконних нормативно-правових актів, крім Цивільного кодексу України, не вимагає експертиз, спеціальних знань чи дослідження великої кількості доказів, а судові засідання за участі представника позивача відбувались в режимі відеоконференції. Апелянт зауважує, що позивач не довів обсяг і тривалість наданих послуг, адже Акт приймання-передачі послуг містить лише загальні формулювання (“усна консультація”, “написання позову з детальним математичним розрахунком”, “написання відповіді на відзив”) без деталізації часу, який зазначений в договорі про надання правничої допомоги від 01.05.2025, в якому визначено, що індивідуальна погодинна ставка адвоката становить 2 000,00 грн.
Однак, апеляційний суд зауважує, що доводи апелянта, з урахуванням вже здійсненого зменшення адвокатських витрат судом першої інстанції, не спростовують обставин, встановлених судом, а є наданням своєї суб`єктивної оцінки рівню складності господарської справи. 
Крім того, як було зазначено вище, фіксований розміру гонорару обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги та не залежить від витраченого Адвокатом часу на надання правничої допомоги Клієнту. 
Апелянтом не зазначається про будь-яку необ`єктивність оскаржуваного рішення в цій частині, не наводиться жодного порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального прав, а доводи, викладені в апеляційній скарзі правильність висновків місцевого господарського суду не спростовують, а полягають лише у незгоді відповідача із сумою, яка визначена судом першої інстанції для стягнення.
Таким чином, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги ПАТ “Машинобудівне виробниче об`єднання “Оріон” з огляду на те, що наведені доводи відповідача є лише припущеннями останнього, що трактуються на власну користь.
Саме лише незгода апелянта із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат або для їх додаткового зменшення.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення вимоги позивача та стягнення на користь ТОВ “Приватна охорона “Смерч” витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн є законним та обґрунтованим.
Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне додатково зазначити, що вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки наведених учасниками справи обґрунтувань, дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України.
У даному контексті судова колегія вказує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від №640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19 тощо).
Отже, аргументи апелянта про необґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції під час апеляційного перегляду останнього не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить законних підстав для задоволення вимог апеляційної скарги. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 10.11.2025 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 10.11.2025 по справі №916/2315/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Датою складання та підписання даної постанови є 23.03.2026 у зв`язку з перебуванням головуючого судді Аленіна О.Ю. та судді-члена колегії Принцевської Н.М. у відрядженні з 11.03.2026 по 14.03.2026, а також участю судді-члена колегії Принцевської Н.М. у підготовці НШСУ для підтримання кваліфікації суддів апеляційних господарських судів з 16.03.2026 по 20.03.2026.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя  Філінюк І.Г.