ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2026 року 
м. Київ
справа № 766/1178/25
провадження № 51-4111км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Херсонського апеляційного суду від 23 липня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024230000001832, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Херсонський міський суд Херсонської області вироком від 14 березня 2025 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Відповідно до ст. 75 КК звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та поклав на нього обов`язки, визначені ст. 76 цього Кодексу.
Також суд вирішив питання щодо арешту майна, речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду,ОСОБА_7  визнано винуватим і засуджено за те, що він 18 жовтня 2024 року приблизно о 09:30, керуючи технічно справним фронтальним навантажувачем «Bobcat S160», без реєстраційного номера, рухаючись у районі будинку № 10-А на вул. Нестерова в м. Херсоні, порушив вимоги пунктів 2.3.6, 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), а саме під час руху транспортного засобу заднім ходом проявив самовпевненість у своїх діях і не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки руху на всій протяжності зазначеного маневру, у результаті чого створив небезпеку іншим учасникам руху та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перебував на проїжджій частині.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпілому ОСОБА_8 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, від яких 18 жовтня 2024 року настала його смерть.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3, 10.1, 10.9 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з наслідками у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_8 .
Херсонський апеляційний суд 23 липня 2025 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора скасував вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання і постановив свій, яким призначив засудженому покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Також постановив рахувати строк відбування покарання з моменту фактичного затримання ОСОБА_7 в порядку виконання вироку апеляційного суду.
У решті вирок місцевого суду залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації діяння засудженого, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до твердження про незаконність і необґрунтованість рішення апеляційного суду, яким ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі, що необхідно відбувати реально.
За твердженням захисника, апеляційний суд під час ухвалення рішення не врахував даних про особу засудженого, який не перебуває на обліку в лікарів нарколога та психіатра, раніше не судимий, є особою похилого віку, пенсіонером, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, до вчинення злочину не допускав систематичних порушень ПДР, частково відшкодував шкоду потерпілій і має фізичні вади здоров`я.
Вважає, що суд апеляційної інстанції не зважив на обставини, що пом`якшують призначене ОСОБА_7 покарання.
Наголошує на неврахуванні судом апеляційної інстанції позиції потерпілої та наданої нею розписки про часткове відшкодування шкоди.
На переконання захисника ОСОБА_6 , покарання, призначене судом апеляційної інстанції ОСОБА_7 , є недоцільним і таким, що не відповідає принципу співмірності.
Вказує про неправильне визнання апеляційним судом обставиною, що обтяжує покарання, настання тяжких наслідків.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , навівши відповідні пояснення, підтримав касаційну скаргу в повному обсязі. 
Прокурор ОСОБА_5 заперечила щодо задоволення касаційної скарги захисника. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, Суд дійшов висновку,що ця скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації його діяння за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.
Частиною 1 ст. 420 КПК установлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема, в разі необхідності застосування більш суворого покарання, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 указаного Кодексу.
Під час касаційного перегляду оскаржуваного вироку встановлено, що апеляційний суд дотримався цих приписів закону.
Згідно зі статтями 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК (у редакції, чинній на час скоєння діяння), якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді, серед інших, позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст. 75 КК. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо. Істотне значення для вирішення питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в основних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів; наскільки його ціннісні орієнтири та поведінка збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого та інше.
Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади і правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання, які стосуються призначення покарання, визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
За правилами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Так, під час призначення  ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке належить до тяжкого кримінального правопорушення та внаслідок якого загинула людина; дані про його особу, а саме те, що він раніше не судимий, на диспансерних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, фізичних вад здоров`я не має, є пенсіонером, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, утриманців не має, а також його вік. Крім того, визнання засудженим винуватості, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення місцевий суд визнав обставинами, які пом`якшують його покарання, а, що його обтяжують - не встановив обставин. 
З урахуванням наведеного, а також характеру й тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а саме настання тяжких і непоправних наслідків у вигляді смерті людини внаслідок порушення засудженим ПДР, а також позиції прокурора, який просив застосувати додаткове покарання, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Водночас, зваживши на конкретні обставини цього кримінального правопорушення, його наслідки, необережну форму вини, дані про особу засудженого, його ставлення до наслідків своїх протиправних дій, відсутність обтяжуючих обставин і даних про систематичний характер порушення обвинуваченим вимог ПДР, а також позицію потерпілої, яка просила призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК звільнити від його відбування з випробуванням, установивши іспитовий строк, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку із чим застосував до нього положення статей 75, 76 КК і звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк.
Прокурор не погодився з вироком місцевого суду й подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість, просив скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку, не встановив підстав для звільнення засудженого від відбування покарання за ст. 75 КК, а тому задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду в частині призначеного покарання і постановив свій. 
На обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, не повною мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, який відповідно до ст. 12 КК належить до категорії тяжких, а також обставини його вчинення, відповідно до яких ОСОБА_7 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки в межах населеного пункту, проявив самовпевненість у своїх діях, порушив вимоги пунктів ПДР, що призвело до наїзду на пішохода, який у цей момент перебував на проїжджій частині та зазнав численних тілесних ушкоджень, від яких помер у лікарні. Суд зауважив, що сукупність наведених обставин істотно підвищує як ступінь суспільної небезпечності особи винуватого, так і тяжкість вчиненого злочину та не свідчить про можливість його виправлення без відбування основного покарання.
Також апеляційний суд акцентував на тому, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК, посягає на публічні правовідносини у сфері безпеки дорожнього руху та охорони учасників дорожнього руху від протиправних посягань, а його додатковим обов`язковим об`єктом є життя і здоров`я людини, у зв`язку із чим думка потерпілого щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання не є вирішальною.
Звернув суд увагу і на наслідки вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а саме на позбавлення людини життя, що має непоправний характер.
З урахуванням наведеного вище, зваживши на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, унаслідок якого загинула людина, дані про особу засудженого, який не перебуває на обліку в лікарів нарколога та психіатра, є особою пенсійного віку, станом на січень 2023 року був працевлаштований, утриманців не має, а також на відсутність у матеріалах справи відомостей про відшкодування потерпілій заподіяної шкоди, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання, яке необхідно відбувати реально. Водночас наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та визнання винуватості, а також позитивна характеристика і відсутність судимостей дали апеляційному суду підстави для призначення ОСОБА_7 покарання, наближеного до мінімальної межі, визначеної ч. 2 ст. 286 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
А тому, викладені в касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки обставинам, які пом`якшують ОСОБА_7 покарання, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки суд урахував їх як підставу для призначення майже мінімального покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК.
На переконання Верховного Суду, апеляційний суд не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність застосування місцевим судом до ОСОБА_7 звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Неспроможними є доводи захисника про те, що суд апеляційної інстанції не врахував даних про особу ОСОБА_7 , а саме того, що він не перебуває на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, раніше не судимий, є особою похилого віку, пенсіонером, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, до вчинення злочину не допускав систематичних порушень ПДР. Апеляційний суд зважив на ці обставини під час призначення засудженому покарання, однак установив, що вони, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також його наслідків у вигляді загибелі людини, не знижують ступеня суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та не є підставою для застосування ст. 75 КК і звільнення його від відбування покарання з випробуванням. 
Місцевий суд установив відсутність у засудженого фізичних вад здоров`я, а довідки, долучені захисником до касаційної скарги, не спростовують висновку апеляційного суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_7 покарання з огляду на вік засудженого і не впливають на оцінку суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення.
Колегія суддів враховує, що нових обставин, які би не були взяті до уваги судом під час призначення засудженому покарання та могли би свідчити про явну суворість призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК, захисник не навів.
Також колегія суддів відхиляє доводи касатора про те, що апеляційний суд не врахував думки потерпілої, яка просила призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК, і надану розписку про часткове відшкодування шкоди, з таких підстав.
Процесуальна позиція і думка потерпілої ОСОБА_9 , яка просила не позбавляти ОСОБА_7 волі, була взята до уваги апеляційним судом і в аспекті застосування приписів статей 50, 65, 75 КК підлягає оцінці з урахуванням всіх встановлених обставин, тяжкості вчиненого правопорушення та особи засудженого.
З огляду на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, посягає на публічні правовідносини, які регулюють безпеку дорожнього руху й охороняє учасників від протиправних посягань, і його додатковим обов`язковим об`єктом є життя людини, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що думка потерпілих стосовно виду та розміру покарання не є вирішальною, що узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постанові від 24 жовтня 2024 року у справі № 201/11949/23, провадження № 51-3687км24.
Верховний Суд також звертає увагу, що факт відшкодування потерпілій шкоди, завданої внаслідок злочинного заподіяння невідворотних наслідків у вигляді смерті її батька, не можна вважати належним підґрунтям до звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.
Отже, апеляційний суд у цій справі належним чином урахував позицію потерпілої, втім наслідки у вигляді смерті ОСОБА_8 є непоправними і не можуть бути відшкодовані грошовою компенсацією потерпілій ОСОБА_9 .
Безпідставними є і аргументи захисника про те, що суд апеляційної інстанції визнав настання тяжких наслідків обставиною, яка обтяжує покарання засудженому. Насправді суд не кваліфікував цих наслідків як обтяжуючу обставину, а лише врахував їх як безпосередній наслідок вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення під час оцінки тяжкості злочину та призначення покарання.
Доводи про необхідність звільнення засудженого від відбування призначеного покарання за ст. 75 КК колегія суддів розглядає в контексті того, що положення вказаної статті підлягають застосовуванню у взаємозв`язку з приписами статей 50, 65 КК, що вимагає від суду переконливо вмотивувати наявність підстав до висновку про можливість досягнення цілей покарання в конкретному кримінальному провадженні. Натомість у касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування, з урахуванням положень розд. XII Особливої частини КК, щодо спростування висновку апеляційного суду про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК.
У касаційній скарзі захисник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які перевірені апеляційним судом під час апеляційного перегляду та оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку. Належного підґрунтя, достатнього для мотивованого висновку про застосування положень ст. 75 КК з урахуванням тяжкості вчиненого злочину і заподіяних наслідків, доводи касаційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять.
Вирок апеляційного суду узгоджується з правилами статей 370, 420 КПК, містить достатні мотиви, з яких суд виходив під час постановлення рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, авирокХерсонського апеляційного суду від 23 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Херсонського апеляційного суду від 23 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3