ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 446/1852/24
провадження № 61-8027св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд):головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач)
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на постанову Львівського апеляційного суду від 26 травня 2025 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.
у справі
за позовом  ОСОБА_1 (далі - позивачка)
до відповідача Кам`янка-Бузької міської ради (далі - відповідач)
про визнання права власності на самочинне будівництво,
ухвалив постанову про таке:
I. Вступ
1. У серпні 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на самочинне будівництво. 
2. Суд першої інстанції позов задовольнив.
3. Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував і ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову.
4. Позивачка оскаржила постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказала те, що апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких навела у касаційній скарзі. Також послалася на відсутність висновку Верховного Суду щодо зазначеного у касаційній скарзі питання і на порушення норм процесуального права.
5. Оскаржуване судове рішення переглядається в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
ІІ. Короткий зміст позовних вимог
6. Позов обґрунтований так:
- 17 квітня 2008 року між сторонами був укладений договір оренди землі для обслуговування магазину промислових товарів, що знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 0,0440 га;
- після отримання в оренду земельної ділянки позивачка самочинно здійснила добудову нежитлових приміщень площею 288,00 кв. м, на яку рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 липня 2017 року було визнано право власності;
- в подальшому без отримання відповідних дозволів позивачка здійснила ще невелику добудову до приміщення магазину площею 65,6 кв. м. Загальна площа будівлі стала 353,6 кв. м, але при цьому позивачка не порушила права інших осіб та дотрималася архітектурних, будівельних, санітарних та екологічних норм;
- 08 червня 2023 року на будівлю магазину був виготовлений технічний паспорт з визначенням усіх стін та перегородок, планом поверхів з урахуванням усіх добудов;
- у 2023 році був проведений технічний огляд технічних конструкцій та інженерних мереж, за результатами якого експерт встановив можливість експлуатації об`єкта нерухомості.
7. З огляду на викладене позивачка просила суд визнати за нею право власності на самочинне будівництво - реконструкцію з добудовою до нежитлового приміщення на           АДРЕСА_1 площею 353,6 кв. м.
ІII. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
8. Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 грудня 2024 року позов задоволено. Визнано за позивачкою право власності на самочинне будівництво - реконструкцію з добудовою до нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 площею 353,6 кв. м.
9. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що:
- самочинна добудова нерухомого майна була здійснена позивачкою на земельній ділянці, яка перебуває в неї в оренді та яка була відведена для цієї мети, без порушення встановлених будівельних, протипожежних норм і правил, умов містобудівної документації, але без отримання необхідних дозволів на здійснення будівельних робіт;
- така добудова не порушує права та інтереси інших осіб;
- позивачка не має можливості узаконити самочинно збудоване нерухоме майно у позасудовому порядку;
- права позивачки на належне їй нерухоме майно підлягають захисту. 
IV. Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
10. Постановою Львівського апеляційного суду від 26 травня 2025 року апеляційну скаргу відповідача задоволено. Апеляційну скаргу Жовківської окружної прокуратури задоволено. Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 грудня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
11. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована наступним: 
- позивачка не надала суду висновків експертизи проєкта будівництва як доказу відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості, тому у суду відсутні були підстави для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт на підставі рішення суду;
- позивачка не зверталася до органу державного архітектурно-будівельного контролю для введення об`єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку та за отриманням декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а, обминувши встановлений законом порядок, звернулася в суд про визнання за нею права власності на новостворений об`єкт;
- суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, не роз`яснив позивачці порядок прийняття збудованого об`єкта до експлуатації, а замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення функцій визнання за особою права власності на нерухоме майно, та визнав право власності за позивачкою за відсутності між сторонами спору про право цивільне;
- позивачка провела самовільне будівництво на земельній ділянці, власником якої на час забудови був відповідач;
- доводи відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та визначення підсудності справи господарському суду апеляційний суд відхилив, оскільки право власності на самочинно збудований об`єкт визнане за позивачкою як за фізичною особою.
V. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
12. У касаційній скарзі позивачка просить скасувати постанову апеляційного суду та направити справу до цього ж суду на новий розгляд зі стадії відкриття апеляційного провадження.
13. Касаційна скарга обґрунтована таким:
- суддям Львівського апеляційного суду, які входили до складу колегії у цій справі, був заявлений відвід, оскільки у суддів Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р. та Приколоти Т. І., на яких позивачка скаржилася до Вищої ради правосуддя, могла виникнути особиста упередженість або неприязнь до неї як учасника справи, що потенційно ставило під сумнів їхню неупередженість під час розгляду апеляційної скарги. Проте суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви про відвід, повністю проігнорував доводи позивачки, які були наведені у відзиві на апеляційну скаргу і безпосередньо в судовому засіданні під час надання пояснень, та не надав жодної відповіді на її аргументи, які були вирішальними і могли призвести до ухвалення рішення про закриття апеляційного провадження або про відмову у задоволенні апеляційної скарги;
- Державна інспекція архітектури та містобудування України не брала участі у цій справі, а суд першої інстанції не вирішував питання про її права, свободи, інтереси чи обов`язки, тому вона не мала права на апеляційне оскарження судового рішення, а відтак, і Жовківська окружна прокуратура не мала підстав подавати апеляційну скаргу в інтересах держави в особі цієї інспекції;
- апеляційний суд не встановлював наявність/відсутність факту, чи дійсно суд першої інстанції вирішив питання про права, свободи, інтереси та обов`язки Державної інспекції архітектури та містобудування України, хоча від цієї обставини залежить можливість апеляційного оскарження судового рішення;
- апеляційний суд не врахував висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 917/1697/20, від 12 грудня 2018 року у справі № 910/2611/18, від 27 жовтня 2022 року у справі № 607/17527/14-ц, від 07 вересня 2022 року у справі № 129/2098/19, від 22 січня 2020 року у справі № 522/23356/16-ц, від 12 березня 2020 року у справі № 160/4130/19, від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, що призвело до порушення частини першої статті 17, частини третьої статті 18, частини першої статті 352, пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК;
- прокурор не обґрунтував, на якій підставі апеляційна скарга була подана на захист інтересів держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, а Львівський апеляційний суд підстави такого представництва не перевірив;
- у цій справі Кам`янка-Бузька міська рада самостійно здійснює «захист інтересів держави», нею було подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, тому у прокурора відсутні підстави для представництва;
- будь-яких обґрунтувань того, у чому полягають інтереси держави, за захистом яких прокурор звернувся до апеляційного суду із скаргою, і обґрунтувань щодо підстав представництва не наведено; 
- як підставу для представництва інтересів держави прокурор в апеляційній скарзі зазначив те, що самочинне будівництво здійснене на земельній ділянці, яка належить Кам`янка-Бузькій міській раді, тому порушується її право як власника землі. Проте із набуттям позивачкою права власності на земельну ділянку навіть такі підстави відпали;
- висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини четвертої статті 56 ЦПК та частин першої, четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон України «Про прокуратуру») в контексті вище викладеного із урахуванням того, що підстава представництва прокурором інтересів держави, на яку він посилався у апеляційній скарзі, відпала під час апеляційного розгляду до ухвалення рішення апеляційним судом, у подібних правовідносинах відсутній;
- апеляційний суд не встановив у своїй постанові, чи були порушені самочинним будівництвом права, свободи та інтереси Державної інспекції архітектури та містобудування України, і які саме, а також не встановив, чи порушуються самочинним будівництвом або рішенням суду першої інстанції права осіб, які звернулися з апеляційними скаргами;
- Кам`янка-Бузька міська рада більше не є власником земельної ділянки, тому у неї відсутні права, за захистом яких вона та прокурор звернулися до Львівського апеляційного суду із апеляційними скаргами;
- відсутність порушеного, невизнаного або оспорюваного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Таке ж саме правило має застосовуватись і стосовно апеляційного перегляду судового рішення;
- апеляційний суд в порушення частини першої статті 2 ЦПК розглянув і задовольнив апеляційні скарги без з`ясування того, чи були порушені права осіб, які з такими скаргами звернулися, і без висновку про те, яке їхнє право буде відновлено у разі задоволення скарг;
- висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 2 частини третьої статті 263 ЦПК в контексті вище викладеного і саме на стадії апеляційного провадження та у подібних правовідносинах відсутній.
VI. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
14. 24 липня 2025 року Львівська обласна прокуратура подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому навела такі мотиви для відмови у її задоволенні:
- у Реєстрі будівельної діяльності за параметром пошуку «кадастровий номер - 4622110100:01:007:0041» інформації і документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, і документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, немає;
- у Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій частині за параметром пошуку «замовник будівництва - ОСОБА_1 » наявна інформація про: відмову Департамента Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області у реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 15 січня 2018 року; повернення на доопрацювання Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області декларації про готовність до експлуатації об`єкта за рішенням суду від 01 лютого 2021 року;
- такі обставини підтверджують той факт, що будівництво є самочинним, дозвільні документи Державна інспекція архітектури та містобудування України чи інші органи не видавали;
- суд першої інстанції не дослідив наявності у позивачки права на здійснення будівельних робіт, дозволу чи належно затвердженого проєкту, а також того, чи такий об`єкт збудований без істотних порушень будівельних норм і правил;
- позивачка під час розгляду справи не надала документів, які б свідчили про дотримання встановленого порядку погодження самочинного будівництва та прийняття його в експлуатацію, а також про звернення до компетентних органів та установ із зазначеними питаннями;
- прийняття спірного приміщення в експлуатацію є обов`язковим, а сама процедура регламентована нормами чинного законодавства;
- у постанові від 22 серпня 2020 року у справі № 760/21223/17-ц Верховний Суд дійшов висновку, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) чи іншими нормативними актами не передбачено;
- у цій справі вбачається порушення інтересів держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт;
- щодо представництва прокурором інтересів держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України доводи касаційної скарги є безпідставними.
VII. Рух справи в суді касаційної інстанції
15. 23 червня 2025 року позивачка звернулася із касаційною скаргою на постанову суду апеляційної інстанції.
16. Ухвалою від 10 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.
17. 11 серпня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
18. Ухвалою від 24 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
VIIІ. Встановлені судами обставини
19. 17 квітня 2008 року між Кам`янка-Бузькою міською радою та приватним підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,0440 га для обслуговування магазину промислових товарів на АДРЕСА_1 .
20. На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна, а саме нежитлова будівля магазину.
21. 22 жовтня 2009 року між Кам`янка-Бузькою міською радою як орендодавцем та приватним підприємцем ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 30 до типового договору оренди землі від 24 грудня 2008 року № 04:08:453:00006, відповідно до якої орендодавець і орендар внесли зміни до пункту 8 та пункту 19 цього типового договору і визнали, що договір укладено на дванадцять років з правом поновлення такого строку.
22. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію іншого речового права внесена інформація про оренду позивачкою земельної ділянки з кадастровим номером 4622110100:01:007:0041 площею 0,044 га за адресою: АДРЕСА_1 строком на 20 років. Дата закінчення дії - 24 грудня 2028 року.
23. Після отримання земельної ділянки в оренду позивачка здійснила реконструкцію нежитлової будівлі приміщення магазину з добудовою, чим збільшила площу до 288,00 кв. м. 
24. Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року із внесеними виправленнями згідно з ухвалою цього ж суду від 08 травня 2018 року визнано за позивачкою право власності на самочинне будівництво - реконструкцію з добудовою до нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 площею 288,00 кв. м.
25. В подальшому позивачка без отримання відповідних дозволів здійснила самочинну реконструкцію з добудовою площею 65,6 кв. м, внаслідок чого площа нежитлового приміщення становить 353,6 кв. м.
26. Після завершення будівництва позивачкою 08 червня 2023 року було виготовлено технічний паспорт на це приміщення.
ІХ. Позиція Верховного Суду
27. Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке.
28. У цій справі позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво (див. пункти 6-7). 
29. Суд першої інстанції, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову (див. пункти 8-9).
30. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, в апеляційному порядку його оскаржили Кам`янка-Бузька міська рада (т. 1 а. с. 31-45), а також керівник Жовківської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, яка не брала участі у розгляді справи (т. 1 а. с. 64-93).
31. Керівник Жовківської окружної прокуратури Львівської області в апеляційній скарзі посилався на те, що рішення суду першої інстанції зачіпає інтереси держави, а сама справа розглянута без участі прокурора, органу місцевого самоврядування та органу контролю у сфері містобудівної діяльності. Вказував, що результати розгляду цього спору безпосередньо впливають на дотримання прав жителів територіальної громади, оскільки фактично поза волею власника (народу) вибуває майно, у даному випадку - земельна ділянка.
32. Суд апеляційної інстанції, переглянувши рішення суду першої інстанції за апеляційними скаргами Кам`янка-Бузької міської ради та керівника Жовківської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, дійшов висновку про наявність підстав для його скасування та відмови у задоволенні позову (див. пункти 10-11).
33. Колегія суддів вважає такі висновки апеляційного суду передчасними.
34. У цій справі одну апеляційну скаргу подано особою, яка не брала участі у справі (див. пункт 30).
35. Верховний Суд звертає увагу на те, що загальний підхід щодо права на апеляційне оскарження особою, яка не брала участі у справі, врегульований частиною першою статті 17, частиною першою статті 352 ЦПК, відповідно до яких право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції гарантовано особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
36. Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
37. Цей суд вже висновував те, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи (див. постанову Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08).
38. У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі
№ 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
39. Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях вказував, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції, є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 367/3693/20).
40. У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (див. постанову Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21).
41. Верховний Суд звертає увагу на те, що за змістом 352 ЦПК право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції особи, яка не брала участі у справі, ґрунтується не на гіпотетичній зацікавленості, а на правовій зацікавленості, яка обумовлюється змістом норм матеріального права (див. постанову Верховного Суду від 09 грудня 2024 року у справі № 404/7235/22).
42. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
43. Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
44. Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
45. Задовольняючи апеляційну скаргу керівника Жовківської окружної прокуратури Львівської області як особи, яка не брала участі у справіі яка подана в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, апеляційний суд не вирішив питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції, що є першочерговим завданням для апеляційного суду (див. пункти 37-40).
46. Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказував, що відповідно до інформації, наявної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець (т. 1 а. с. 33).
47. Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
48. Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК, Господарським кодексом України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16).
49. В такому випадку Верховний Суд звертає увагу на те, що під час визначення юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.
50. Цей суд неодноразово вказував те, що фізична особа, яка має статус підприємця та використовує належне їй майно з метою отримання прибутку, діє як суб`єкт господарювання, а спори, що виникають при цьому (зокрема, щодо нерухомого майна, яке є знаряддям чи засобом такої діяльності), підлягають вирішенню в господарських судах (див. пункт 76 постанови Верховного Суду від 04 березня 2026 року у справі № 916/547/25).
51. Фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності. Вирішення питання про юрисдикційність спору за участю фізичної особи-підприємця залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими (див. постанову Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 464/5445/23).
52. Апеляційний суд при вирішенні спору не врахував такі доводи відповідача, не перевірив належним чином юридичну природу обставин у справі та суб`єктний склад сторін спору у своїй сукупності.
53. Таким чином, апеляційний суд зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову. Тому постанову апеляційного суду належить скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
X. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
54. За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку із чим касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати. Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, що відповідає змісту статті 411 ЦПК.
55. Враховуючи, що справа направляється до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат.
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Постанову Львівського апеляційного суду від 26 травня 2025 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд
3. З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Львівського апеляційного суду від 26 травня 2025 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко