ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2026 року
м. Харків
справа № 953/11685/24
провадження № 22-ц/818/255/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерство оборони України,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2025 року в складі судді Кіндера В.А.
в с т а н о в и в:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерство оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки.
Позовна заява мотивована тим, що з початку літа 2006 року вона з ОСОБА_6 проживали як чоловік і дружина однією сім`єю в її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вели спільне господарство, формували спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, що притаманні подружжю. 
В травні 2022 року ОСОБА_6 добровільно був призваний на військову службу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 загинув в с. Степова Новоселівка Куп`янського районну, отримавши множинні травми тіла внаслідок воєнних дій.
Зазначила, що встановлення факту проживання однією сім`єю із загиблим ОСОБА_6 як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу необхідне їй для отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Просила встановити факт, що ОСОБА_1 проживала зі ОСОБА_6 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю, як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу з червня 2006 року по 09 липня 2024 року; визнати за ОСОБА_1 право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_2 військовослужбовця ОСОБА_6 під час виконання ним обов`язків військової служби.
29 квітня 2025 року ОСОБА_1 подала заяву про відмову від позовних вимог в частині визнання за нею права на призначення та отримання одноразової допомоги в зв`язку з загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_2 військовослужбовця ОСОБА_6 під час виконання ним обов`язків військової служби. 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2025 року провадження у справі в цій частині закрито у зв`язку із відмовою позивача від заявленої вимоги.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 – задоволено, встановлено факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_6 з червня 2006 року до дня загибелі ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою надані докази з порушенням вимог ст.83 ЦПК України, оскільки були надані вже після відкриття провадження у справі, не були надіслані сторонам перед поданням їх до суду та позивачка жодним чином не зазначила у позові про неможливість подання цих доказів разом із позовною заявою та про те, що відповідні докази будуть надані суду після відкриття провадження у справі. Відтак, суд не повинен був брати їх до уваги. Зазначила, що позивачка посилається на докази п`ятнадцятирічної давнини, які очевидно не можуть бути підтвердженням проживання однією сім`єю до 2024 року. Виписка з банківського рахунку також не може бути належним доказом факту проживання однією сім`єю, оскільки неможливо встановити мету здійснення таких переказів.
14.08.2025 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.
17.02.2026 за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_4 через свого представника подала письмові пояснення, в яких зазначила, що факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не доведено позивачкою та не підтверджується жодними належними доказами.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 18 вересня 1987 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-8,13).
19 квітня 2005 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.11).
18 травня 2005 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розірвано (а.с.12).
ОСОБА_6 з 17 вересня 1991 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.27-28,35).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 (а.с.17).
Відповідно до витягу з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії (протокол №4223 від 21.11.2024) причиною смерті ОСОБА_6 стали множинні травми тіла. Ушкодження внаслідок воєнних дій, спричинені іншими видами вибухів та уламками (а.с.25).
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув біля н.п. Степова Новоселівка Куп`янського району Харківської області, що підтверджується копією витягу з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії та копією сповіщення від 13.07.2024.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.10).
27 вересня 2024 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 складено акт про те, що ОСОБА_6 з літа 2006 року постійно мешкає з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 однією сім`єю. Разом з ними мешкав син ОСОБА_11 , 1996 року народження. З травня 2022 року ОСОБА_6 добровольцем пішов на фронт захищати Батьківщину. І з цього часу ОСОБА_1 залишилась одна, але вони зі своєю сім`єю вважали їх однією сім`єю. Також зазначено, що зі своєї сторони вони можуть сказати про їх сім`ю, як про порядну, дружню сім`ю, яка має міцні відносини та які завжди з повагою відносяться до батьків та сусідів (а.с.14).
30 вересня 2024 року мешканці будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , склали акт про те, що у вказаному будинку з дня свого народження постійно мешкає ОСОБА_1 . З нею з 2006 року постійно проживає однією сім`єю ОСОБА_6 . Разом з ними проживав син ОСОБА_1 - ОСОБА_16 ,1996 року народження. В травні 2022 року ОСОБА_6 пішов на фронт захищати країну. З цього часу ОСОБА_1 залишилась одна. ОСОБА_1 і ОСОБА_6 всі мешканці будинку вважали однією сім`єю. Характеризували усю сім`ю можна тільки з позитивної сторони. ОСОБА_17 порядок і умови проживання у багатоквартирному будинку вони не порушували, з сусідами завжди були ввічливі і надавали необхідну допомогу (а.с.15).
На підтвердження факту проживання однією сім`єю до матеріалів справи додано фотографії ОСОБА_6 разом з ОСОБА_1 та з ОСОБА_18 (сином позивачки) в різний час; копії виписки про окремі операції за картковим рахунком ОСОБА_1 за період з 2020 по 2024 роки, відповідно до якої ОСОБА_6 є відправником грошових коштів одержаних ОСОБА_1 ; копії виписок по рахунку кредитної картки за 2008 – 2009 роки на ім`я ОСОБА_6 , де зазначено його місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .; копії рахунків за надання послуг кабельного телебачення за адресою: АДРЕСА_1 . на ім`я ОСОБА_6 (а.с.16,53-76,103-106).
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.11.2024 у справі №643/11707/24 залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 , яка подана в порядку окремого провадження, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, у зв`язку із наявністю спору із Міністерством оборони України (а.с.21-24). 
В суді першої інстанції були допитані свідки.
Так, свідок ОСОБА_19 , яка є сусідкою та подругою заявниці та загиблого ОСОБА_6 , стверджувала, що з 2006 року ОСОБА_6 разом з ОСОБА_1 проживали разом однією сім`єю. Разом вели побут, займались ремонтом квартири, в якій разом проживали та здійснювали покупку побутової техніки. 
Свідок ОСОБА_9 , яка є рідна сестра загиблого, надала суду покази, згідно із якими її брат проживав з літа 2006 року однією сім`єю із ОСОБА_1 . Піклувався про сина ОСОБА_1 , займався його вихованням та ставився як до власної дитини. Проживав разом з позивачкою, про яку піклувався, поважав та любив. Займався ремонтом квартири, в якій проживали.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
У справі, що переглядається, позивачка просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом із військовослужбовцем з метою отримання коштів, передбачених за загиблого військовослужбовця для членів його сім`ї.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) відступила від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, згідно з яким спори про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою звернення до відповідних органів за призначенням одноразової грошової допомоги не належать до цивільної юрисдикції. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.
У статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а саме: у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц вказувала на те, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуваннях, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивача, самі по собі окремо, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 та від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших достатніх доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі. 
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16, від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/14664/21, від 21 жовтня 2024 року у справі № 522/11976/21. 
Отже, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. 
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд, за загальним правилом, за власною ініціативою не може збирати докази (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. 
У постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування стандартів доказування та зауважив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від стандарту «достатність доказів», підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу, оскільки встановив, що сторони з червня 2006 року до 09 липня 2024 року проживали разом як чоловік і жінка 
Надавши належну правову оцінку доказам, наданим ОСОБА_1 на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірний період, а також не надання доказів ОСОБА_4 на спростування зазначеного факту, суд першої інстанції, з урахуванням принципів оцінки доказів, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність ОСОБА_1 факту її проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений період.
Доводи ОСОБА_4 про те, що показання свідків, наявність спільних фотографій не доводить факт спільного проживання заявниці з ОСОБА_6 , а виписка з банківського рахунку також не може бути належним доказом факту проживання однією сім`єю, оскільки неможливо встановити мету здійснення таких переказів, колегія суддів не приймає до уваги.
Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції правильно оцінено належність, допустимість кожного наявного у справі доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зокрема враховано наявні у матеріалах справи докази, а також показання свідків, які є батьками ОСОБА_6 та підтверджували проживання їх сина із заявницею однією сім`єю, за якими встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та у їх сукупності підтверджують факт наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 відносин, притаманних подружжю.
Відтак, судом першої інстанції правильно враховано наявні у матеріалах справи докази, які у їх сукупності підтверджують факт наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 відносин, притаманних подружжю у спірний період, а тому доводи апеляційної скарги у вказаній частині є необґрунтованими. 
Установивши обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з червня 2006 року до 09 липня 2024 року, ведення ними спільного побуту, а також наявність взаємних прав та обов`язків, надавши правову оцінку показанням допитаних судом свідків, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про доведення позивачкою факту її проживання із ОСОБА_6 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а, відтак, і про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Посилання ОСОБА_4 на те, що позивачкою надані докази з порушенням вимог ст.83 ЦПК України, у зв`язку з чим суд не повинен був брати їх до уваги, колегія суддів відхиляє, оскільки про наявність відповідних доказів та про намір подати для огляду в судовому засіданні, позивачка зазначила у позовній заяві та ці письмові докази подані до суду першої інстанції до закінчення підготовчого судового засідання за відсутності заперечень відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з підтвердженням їх поштової відправки для інших відповідачів, тобто Міністерству оборони України та ОСОБА_4 .
Колегія суддів також зазначає, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.11.2024 у справі №643/11707/24 залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 , яка подана в порядку окремого провадження, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, у зв`язку із наявністю спору із Міністерством оборони України. 
Після набрання законної сили вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , фактично дотримуючись роз`яснень наданих їй в ухвалі Московського районного суду м. Харкова від 28.11.2024 у справі №643/11707/24, звернулась до суду із розглядуваним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки.
Між тим встановлення лише юридичного факту без спору про право не допускається у позовному провадженні, оскільки це є предметом окремого провадження. 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено правом особи на справедливий суд, яке передбачає зокрема вирішення судом спору щодо цивільних прав та обов`язків, і може мати наслідком позбавлення особи права на доступ до суду.
В ситуації, коли національні суди надавали заявникам суперечливі роз`яснення, зокрема щодо юрисдикції, ЄСПЛ неодноразово констатував порушення статті 6 (право на доступ до суду) та статті 13 (право на ефективний засіб правового захисту) Конвенції (див. наприклад рішення ЄСПЛ у справах «Мосендз проти України», «Андрієвська проти України», «Шестопалова проти України та інші). 
З огляду на винятковість обставин, що склалися, колегія суддів з урахуванням положень Конвенції, практики ЄСПЛ, приписів частин першої та другої статті 2 ЦПК України, дійшла висновку, що заявлений ОСОБА_1 спір має знайти своє вирішення по суті в даній справі. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п. ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_5 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова 

В.Б. Яцина