ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року місто Київ.
Справа № 357/15462/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6684/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних
справ: головуючого Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Донбаської національної академії будівництва і архітектури (ДонНАБА) на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2025 року (ухвалено у складі судді Бондаренко О.В., дата складення повного тексту рішення - 12 грудня 2025 року)
у справі за позовом ОСОБА_1 до Донбаської національної академії будівництва і архітектури (ДонНАБА), третя особа: Івано-Франківський Національний технічний університет нафти і газу, про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

ВСТАНОВИВ

У вересні 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.
В обгрунтування позову зазначала, що ОСОБА_1 працювала на посаді декана економіко - гуманітарного факультету Донбаської національної академії будівництва і архітектури, що підтверджується записами з трудової книжки. 
Згідно з Витягом з Наказу №03-22 від 30 квітня 2025 року позивачка була звільнена з наступною аргументацією: «Звільнити ОСОБА_1 , кандидата наук з державного управління, декана економіко-гуманітарного факультету, 30 квітня 2025 року у зв`язку із переведенням до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу, п. 5 ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану відпустку: за 80 календарних днів щорічної основної відпустки, право на яку виникло до 31 грудня 2023 року; за 85 календарних днів щорічної основної відпустки, право на яку виникло з 01 січня 2024 року до дати звільнення (30 квітня 2025 року); за 40 календарних днів щорічної соціальної додаткової відпустки, право на яку виникло до 31 грудня 2023 року; за 20 календарних днів щорічної соціальної додаткової відпустки, право на яку виникло з 01 січня 2024 року до дати звільнення (30 квітня 2025 року). Підстава: заява ОСОБА_1 . При звільненні, відповідач не виплатив вищезазначену компенсацію за не використану відпустку. 
Згідно з довідкою від 12 вересня 2025 року, наданою відповідачем сума заборгованості відповідача перед ОСОБА_1 складає: 104020,18 грн - Компенсація відпустки (осн. місце), сума вказана з відрахуванням ПДФО 18% та ВСб 5% та 80204,61 грн - Попередньо нарахована компенсація за затримку розрахунку на 01.09.2025 рік за осн. місцем 123 дні: травень (31 день), червень (30 днів), липень (31 день), серпень (31 день)». Загальна сума заборгованості Відповідача перед Позивачем станом на 1 вересня 2025 року складає 184224,79 грн. Враховуючи, що станом на дату звернення з позовною заявою до суду, відповідачем не проведно розрахунків з позивачем по нарахованій, але не виплаченій компенсації за не використану відпустку, розрахунок проводиться з 01 травня 2025 року (наступного після звільнення дня) по 01 вересня 2025 року (за чотири місяці), травень 31 день + червень 30 днів + липень 31 день + серпень 31 день = 123 днів. Отже, період затримки розрахунку при звільненні, складає 123 робочих днів. 
Крім того, саме відповідачем було здійснено розрахунок середньої заробітної плати позивачки за основним місцем роботи, а також надано інформацію від 12 вересня 2025 року щодо суми заборгованості, яка включає попередній розрахунок компенсації за затримку розрахунку станом на 01 вересня 2025 року за 123 дні. 
Позивачка погоджується з розрахунком наданим відповідачем. Водночас сам факт того, що відповідач здійснив зазначений розрахунок та визначив суму компенсації за затримку розрахунку, свідчить про його визнання наявної заборгованості та погодження з обов`язком виплати відповідної компенсації за затриманий час. Через масову затримку виплат перед працівниками, позивачка у складі колективу науково-педагогічних працівників і співробітників ДонНАБА звільнених у зв`язку з реорганізацією не одноразово зверталися до відповідача: 1) 13 травня 2025 року було подано звернення Голові комісії з реорганізації ДонНАБА, ректору ІФНТУНГ д.т.н., професору Чудику І.І.; 2) 06 червня 2025 року було подано звернення Міністру освіти і науки України. Проведено не одні переговори, зустрічі, які, на жаль, не дали жодного результату, всі відповіді носили формальний характер, на стан виплат ніяк не повпливали. 
Крім того, зазначала, що витрати позивачки на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 6 000 грн підтверджені належними доказами (договір, акт наданих послуг, опис робіт), є співмірними із обсягом виконаних робіт та складністю справи, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача згідно зі ст. 137, 141 ЦПК України.Тому, просила стягнутиз Донбаської національної академії будівництва і архітектури (ДонНАБА) на користь ОСОБА_1 компенсацію відпустки за основним місцем роботи у розмірі 104020,18 грн (сума розраховано з утриманням 18% Податку з доходів фізичних осіб та 5% військового збору), компенсацію за затримку розрахунку за основним місцем роботи в розмірі 80204,61 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2025 року позовні вимоги - задоволено.
Стягнуто з Донбаської національної академії будівництва і архітектури на користь ОСОБА_1 компенсацію (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 110 199,83 грн (сто десять тисяч сто дев`яносто дев`ять гривень 83 копійки).
Стягнуто з Донбаської національної академії будівництва і архітектури на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн (чотири тисячі гривень 00 копійок).
Стягнуто з Донбаської національної академії будівництва і архітектури на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Не погоджуючись з таким рішенням суду, адвокат Литвиненко В.І., який діє в інтересах відповідача Донбаської національної академії будівництва і архітектури 06 січня 2026 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не взяв до уваги ч. 1 ст. 117 КЗпП, яка наголошує, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Звертає увагу, що суд посилається на Наказ Міністерства освіти і науки України «Про розподіл коштів резерву видатків державного бюджету між закладами вищої освіти» від 30.09.2025 № 1302, яким затверджений обсяг фінансування, що надається з резерву видатків державного бюджету Донбаській національній академії будівництва і архітектури в обсязі 5 215 905,00 грн, але не прийняв до уваги, що наказ був винесений значно пізніше звільнення позивачки.
Стверджує, що суд не врахував той факт, що Донбаська національна академія будівництва і архітектури знаходиться в безпосередньому підпорядкуванні Міністерства освіти і науки України, є бюджетною та неприбутковою установою. Власником відповідача є саме Міністерство освіти і науки України. Розпорядником бюджетних коштів, які надаються Відповідачу, у тому числі і на заробітну плату працівникам, є саме Міністерство освіти і науки України.
Вказує, що Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження від 17.12.2024 № 1274-«Про реорганізацію Донбаської національної академії будівництва і архітектури», відповідно до якого вирішено реорганізувати Донбаську національну академію будівництва і архітектури шляхом приєднання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу. За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Донбаська національна академія будівництва і архітектури з 13 січня 2025 року знаходиться в стані припинення. В зв`язку з чим всі бюджетні рахунки відповідача були обнульовані Міністерством освіти і науки України.
Що стосується вимог по компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги, апелянт зазначає, що відповідач, хоч і був роботодавцем позивачки, але внаслідок дій МОНУ по обнулюванню рахунків, не мав фізичної можливості своєчасно розрахуватися з позивачкою при її звільненні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.
Відповідно до супровідного листа від 28 січня 2026 року, Київський апеляційний суд направив позивачці ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу з додатками на поштову адресу, яка зазначена в матеріалах справи. До Київського апеляційного суду повертувся конверт з відміткою «адресат відсутній».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивачка не скористалася.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 03 березня 2026 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи.
У судове засідання 17 березня 2026 року ОСОБА_1 та її представниця - адвокат Фесенко М.Ю. не з`явилися, про розгляд справи повідомлені судом належним чином.
Проте, 02 березня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивачки та її представниці - адвоката Фесенко М.Ю.
Зазначала, що позивачка та її представниця не наполягають на особистій участі у судовому засіданні, усі доводи, пояснення та заперечення викладені у письмових заявах та матеріалах справи, наявних у суді. При цьому рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2025 року вважають законним, обґрунтованим та справедливим, таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним та всебічним з`ясуванням обставин справи і правильною оцінкою доказів. Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів, яким суд уже надав належну правову оцінку.
У судове засідання 17 березня 2026 року відповідач не з`явився про розгляд справи повідомлений судом належним чином, клопотань про відкладення чи розгляду без його участі до суду не надходило, про причини неявки суд не повідомляв.
Відповідач про розгляд справи повідомлявся судом шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету представника - Литвиненка В.І., яка була доставлена 29 січня 2026 року о 10 годині 00 хвилин.
У судове засідання 17 березня 2026 року третя особа Івано-Франківський НТУ нафти і газу не з`явилася, про розгляд справи повідомлена судом належним чином.
Проте, 05 лютого 2026 року на адресу суду надійшов лист від ректора Івано-Франківського НТУ нафти і газу в якому просив розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника третьої особи. Апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
З урахуванням наведено та з огляду на приписи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Це положення означає, що апеляційний суд оцінює судове рішення виключно з точки зору його законності на момент ухвалення, тобто з урахуванням норм права, що діяли на той час, та доказів, наданих у суді першої інстанції. Зміни в законодавстві, нові докази чи обставини, які з`явилися після винесення рішення, не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції і не враховуються під час перевірки законності рішення в апеляційному порядку.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта позивачки, копією довідкою від 21 квітня 2022 року №3248-5001274558 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відповіддю на запит з Єдиного державного демографічного реєстру та відповіддю на запит з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери.
З копії трудової книжки Серії НОМЕР_1 вбачається, що з 01 червня 2016 року ОСОБА_1 працювала на посаді декана економіко - гуманітарного факультету Донбаської національної академії будівництва і архітектури.
З Витягу з наказу №03-22 від 30 квітня 2025 року Донбаської національної академії будівництва і архітектури вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена з посади декана економіко - гуманітарного факультету Донбаської національної академії будівництва і архітектури з наступною аргументацією: «Звільнити ОСОБА_1 , кандидата наук з державного управління, декана економіко-гуманітарного факультету, 30 квітня 2025 року у зв`язку із переведенням до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу, п. 5 ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану відпустку: за 80 календарних днів щорічної основної відпустки, право на яку виникло до 31 грудня 2023 року; за 85 календарних днів щорічної основної відпустки, право на яку виникло з 01 січня 2024 року до дати звільнення (30 квітня 2025 року); за 40 календарних днів щорічної соціальної додаткової відпустки, право на яку виникло до 31 грудня 2023 року; за 20 календарних днів щорічної соціальної додаткової відпустки, право на яку виникло з 01 січня 2024 року до дати звільнення (30 квітня 2025 року). Підстава: заява ОСОБА_1 .
Вказане також підтверджується наказом Донбаської національної академії будівництва і архітектури №03-25 від 30 квітня 2025 року «По особовому складу працівників» та №03/23 від 30 квітня 2025 року «По особовому складу працівників».
Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 у складі колективу науково-педагогічних працівників і співробітників ДонНАБА звільнених у зв`язку з реорганізацією, через масову затримку виплат перед працівниками, не одноразово зверталася до відповідача, зокрема, 12 травня 2025 року було подано колективне звернення Голові комісії з реорганізації ДонНАБА, ректору ІФНТУНГ д.т.н., професору Чудику І.І., однак на стан виплат вказане звернення ніяк не вплинуло.
16 жовтня 2025 року відповідач - Донбаська національна академія будівництва і архітектури здійснила позивачці ОСОБА_1 виплату належної компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 104020,18 грн, шо підтверджується копією скріншота зарахування коштів та не заперечується відповідачем.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробіття.
Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (стаття 21 Закону України «Про оплату праці»).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Ч.1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені удень звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у ст. 116, ст. 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, при недотриманні роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.
Як вбачаєтьсчя з матеріалів справи, позивачка була звільнена 30 квітня 2025 року, однак, всі суми, зокрема, компенсація за невикористану відпустку, належні до сплати ОСОБА_1 не були виплачені у день її звільнення, що підтверджується листом №25-15-96 від 09 липня 2025 року комісії з реорганізації Донбаської національної академії будівництва і архітектури, листом №25-32-68 від 22 травня 2025рокуректора Івано-Франківського Національного технічного університету нафти і газу та копією довідки №б/н від 12 вересня 2025 року Донбаської національної академії будівництва і архітектури, у якій зазначено про наявність боргу щодо компенсації відпустки у розмірі 104020,18 грн, що не заперечується відповідачем.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).
Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Відповідно до п.2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки Донбаської національної академії будівництва і архітектури 12 вересня 2025 року, сума нарахованої компенсації за затримку розрахунку станом на 01 вересня 2025 року становить 80204,61 грн, з розрахунку 652,07 грн середньоденної заробітної плати за 123 календарних дні.
Отже, враховуючи розрахунок середнього заробітку проведений відповідачем, розмір середньоденної заробітної плати 652,07 грн та час затримки розрахунку з 01 травня 2025 року до 16 жовтня 2025року, тобто 169 календарних днів, середній заробіток за час затримки розрахункупри звільненні складає -110199,83 грн (169 днів *652,07 грн).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновоком суду першої інстанції про стягнення з Донбаської національної академії будівництва і архітектури на користь  ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 травня 2025 року до 16 жовтнч 2025 року, а саме до часу фактичного розрахунку з позивачкою, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, у розмірі 110199,83 грн.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що Донбаська національна академія будівництва і архітектури знаходиться в безпосередньому підпорядкування Міністерства освіти і науки України, є бюджетною та неприбутковою установою. Розпорядником бюджетних коштів, які надаються відповідачу, у тому числі і на заробітну плату працівникам, є саме Міністерство освіти і науки України. Крім того, Кабінетом Міністрів У країни прийнято розпорядження від 17.12.2024 № 1274-«Про реорганізацію Донбаської національної академії будівництва і архітектури», відповідно до якого вирішено реорганізувати Донбаську національну академію будівництва і архітектури шляхом приєднання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу. За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Донбаська національна академія будівництва і архітектури з 13.01.2025 знаходиться в стані припинення, у зв`язку з чим всі бюджетні рахунки відповідача були обнулені Міністерством освіти і науки України.
Як вбачається з матеріалів справи,відповідач - Донбаська національна академія будівництва і архітектури (юридична адреса: 84333, Україна, Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Героїв Небесної Сотні, будинок, 14), є роботодавцем позивачки, з 13.01.2025 перебуває у стані припинення, на підставі наказу Міністерства освіти та науки України №30 від 09.01.2025, яким наказано реорганізувати Донбаську національну академію будівництва і архітектури шляхом приєднання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу разом з відокремленими структурними підрозділами, створено комісію з реорганізації припинення, до якої перейшли повноваження щодо управління Донбаської національної академії будівництва і архітектури та надано комісії з припинення перелік заходів щодо виконання цього наказу.
Крім того, ректором Івано-Франківського Національного Університету нафти і газу було видано наказ №372 від 23 грудня 2024 року, згідно якого наказано забезпечити виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.12.2024 № 1274 та реорганізувати Донбаську національну академію будівництва і архітектури шляхом приєднання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу. Реорганізацію здійснити в межах бюджетних призначень, передбачених МОН України на відповідні цілі.
Відповідно до ч. 1 та 5 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Ч.3 ст. 105 ЦК України передбачено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
Згідно з ч. 4 ст. 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
Таким чином належним відповідачем за даним позовом є Донбаська національна академія будівництва і архітектури, оскільки відповідачем за подібним позовом має бути саме підприємство, установа чи організація, на яке чинним законодавством покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні, невиконання якого спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України.
Крім того, суд враховує, що процедура реорганізації на даний час не завершена, діє комісія з реорганізації, яка виносила наказ про звільнення позивачки та саме Донбаська національна академія будівництва і архітектури 16 жовтня 2025 року здійснила виплату позивачці компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 104020,18 грн, що не заперечується відповідачем.
Апелянт зазначав, що відповідач - не по своїй вині не розрахувався своєчасно зі звільненими працівниками, оскільки внаслідок дій МОНУ по обнулюванню рахунків, не мав фізичної можливості своєчасно розрахуватися з позивачкою при її звільненні. Як доказ того, що Міністерство освіти і науки України є розпорядником бюджетних коштів, які мають цільове призначення на заробітну плату працівникам відповідача є Наказ Міністерства освіти і науки України «Про розподіл коштів резерву видатків державного бюджету між закладами вищої освіти» від 30.09.2025 № 1302, яким затверджений обсяг фінансування, що надається з резерву видатків державного бюджету Донбаській національній академії будівництва і архітектури в обсязі 5215905,00 грн і саме з цих коштів позивачу була виплачена вихідна допомога у повному обсязі.
Однак, колегія суддів критично оцінює зазначене твердження представника відповідача, виходячи з наступного.
Так, згідно наказу Міністерства освіти та науки України №1302 від 30.09.2025 «Про розподіл коштів резерву видатків державного бюджету між закладами вищої освіти» затверджено обсяг фінансування, що надається з резерву видатків державного бюджету Донбаській національній академії будівництва і архітектури в обсязі 5215905,00 грн та директорату стратегічного планування та відновлення забезпечити зокрема перерахування коштів згідно із затвердженими обсягами.
Однак, з вказаного наказу вбачається, що Міністерство освіти та науки України затвердило обсяг фінансування Донбаській національній академії будівництва і архітектури в обсязі 5215905,00 грн, водночас вказаний наказ не підтверджує ті обставини на які посилається відповідач, зокрема, про відсутність фізичної можливості своєчасно розрахуватися з позивачем при її звільненні.
Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 759/1933/20 провадження № 61-11175св21 вирішуючи спір про стягнення заборгованості заробітної плати, суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу у зв`язку із його несвоєчасною виплатою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України, беручи до уваги висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), зазначає про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, оскільки у день звільнення відповідач не провів належну виплату позивачу заробітної плати при звільненні, а тому суд дійшов висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах.
Отже, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.
Враховуючи, що відповідач не виплатив  ОСОБА_1  усі суми, належні при звільненні, зокрема, компенсацію за невикористані дні відпустки, у встановлений строк, колегія суддів відхиляє вказані доводи та погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з Донбаської національної академії будівництва і архітектури на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП.
При цьому апеляційним судом встановлено, що середній заробіток стягнуто за період, Що не перевищує 6 місяців.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, а зводяться до тлумачення норм права на розсуд апелянта.
Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення по суті вимог.
Колегія суддів встановила, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Донбаської національної академії будівництва і архітектури (ДонНАБА) - залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повна постанова складена 19 березня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова