Справа №574/52/26 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Гук Т. Р.	
Номер провадження 33/816/1050/26 	Суддя-доповідач Колодяжний А. О. 	
Категорія  124 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Колодяжний А. О., з участю захисника Грищука Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Грищука Дмитра Всеволодовича на постанову судді Буринського районного суду Сумської області від 12 лютого 2026 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаюча по АДРЕСА_1 , 
визнана винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124, статтею 122-4 КУпАП, - 
установив:

Постановою судді Буринського районного суду Сумської області від 12 лютого 2026 року ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124, статтею 122-4 КУпАП і з застосуванням статті 36 КУпАП на неї накладене адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто на користь держави 665,60 грн. судового збору.
Згідно з цією постановою ОСОБА_1 30 грудня 2025 року о 4 год. 00 хв. по вул. Новоселівська в с. Червона Слобода, Конотопського району, Сумської області, керуючи транспортним засобом ЗАЗ DAEWOO T3110, д.н.з. НОМЕР_1 , не була уважною, не вибрала безпечної швидкості руху, не стежила за дорожньою обстановкою, не відреагувала на її зміну, чим порушила вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху та допустила зіткнення з електроопорою з подальшим виїздом у кювет, в результаті чого автомобіль та опора отримали механічні пошкодження.
Після скоєння цієї дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_1 залишила місце пригоди, чим порушила вимоги пункту 2.10 Правил дорожнього руху. 
В апеляційній скарзі захисник Грищук Д.В. просить поновити строк на апеляційне оскарження і змінити постанову судді Буринського районного суду Сумської області від 12 лютого 2026 року в частині накладення стягнення та за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124, статтею 122-4 КУпАП накласти на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу в сумі 3400 грн.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог, захисник вказує, що суд першої інстанції не умотивував рішення про застосування найбільш суворого стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а також не врахував, що ОСОБА_1 вперше притягується до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, свою вину визнала з самого початку. Крім того, суд залишив поза увагою, що у відповідності до статті 30 КУпАП позбавлення наданого даному громадянинові права керування транспортними засобами застосовується на строк до трьох років за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом. Також, ОСОБА_1 має чотирьох малолітніх дітей, а тому право керування їй потрібне для того щоб відвозити дітей до школи та закуповувати продукти харчування. 
Клопотання про поновлення строку на оскарження обґрунтоване тим, що справа була розглянута у відсутність ОСОБА_1 , а копію постанови вона отримала 25 лютого 2026 року, тому захисник вважає поважною причину пропуску строку на оскарження.
Враховуючи, що ОСОБА_1 не була присутня під час розгляду справи у суді першої інстанції і постанова їй була направлена судом 13 лютого 2026 року, а з апеляційною скаргою захисник звернувся 27 лютого 2026 року, апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин.
До апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явилась, однак вона була представлена своїм захисником – адвокатом Грищуком Д.В., який підтримав апеляційну скаргу. 
Вислухавши доводи захисника, перевіривши матеріали даної справи, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
Місцевий суд, визнаючи ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124 та статтею 122-4 КУпАП, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність її вини, а правильність юридичної кваліфікації її дій у поданій апеляційній скарзі не оспорюється. Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до незгоди із видом накладеного адміністративного стягнення.
Відповідно до частини другої статті 36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. 
З матеріалів справи убачається, що дії ОСОБА_1 кваліфіковані за статтею 124 та статтею 122-4 КУпАП. 
Санкція статті 122-4 КУпАП передбачає альтернативні види адміністративного стягнення, зокрема штраф в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення права керування транспортними засобами на строк від одного до двох років, адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.
Отже, позбавлення права керування транспортними засобами не є єдиним чи обов`язковим видом стягнення, однак прямо передбачене законом як один із можливих заходів адміністративної відповідальності за вчинення такого правопорушення. При цьому адміністративний арешт, який також передбачений санкцією цієї статті, за своєю правовою природою є більш суворим видом адміністративного стягнення. 
За таких обставин, призначення ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік не може розцінюватися як застосування надмірно суворого заходу адміністративної відповідальності.
Вирішуючи питання про вид та розмір адміністративного стягнення, суд першої інстанції діяв у межах наданих йому законом повноважень та врахував характер вчинених правопорушень. 
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , порушивши вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, допустила дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої було пошкоджено транспортний засіб та об`єкт інфраструктури, після чого залишила місце дорожньо-транспортної пригоди, чим порушила вимоги пункту 2.10 Правил дорожнього руху. 
Залишення місця дорожньо-транспортної пригоди об`єктивно ускладнює встановлення її обставин, перешкоджає належному документуванню події, визначенню стану водія та може створювати перешкоди для встановлення винних осіб і характеру заподіяної шкоди. 
Отже, залишення ОСОБА_1 місця дорожньо-транспортної пригоди, яке поєднується із попереднім порушенням Правил дорожнього руху, що спричинило настання матеріальних наслідків, обґрунтовано було оцінене судом першої інстанції як обставина, що свідчить про підвищений ступінь суспільної шкідливості для безпеки дорожнього руху.
При цьому, призначене ОСОБА_1 стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік відповідає мінімальній межі такого виду стягнення, передбаченого санкцією статті 122-4 КУпАП, що свідчить про врахування судом першої інстанції даних про особу правопорушниці.
Посилання захисника на положення статті 30 КУпАП, про те, що позбавлення права керування транспортними засобами застосовується за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом, не спростовують законності оскаржуваної постанови, оскільки залишення водієм місця дорожньо-транспортної пригоди, учасником якої він є, обґрунтовано розглядається законодавцем як одне з найбільш небезпечних порушень Правил дорожнього руху, так як така поведінка перешкоджає своєчасному встановленню обставин пригоди, унеможливлює перевірку стану водія, а також може ускладнювати встановлення характеру заподіяної шкоди. 
Саме з огляду на підвищену суспільну шкідливість такого порушення санкція статті 122-4 КУпАП передбачає можливість застосування до водія більш суворих заходів адміністративного впливу, зокрема позбавлення права керування транспортними засобами або адміністративного арешту. Крім того, законодавець, визначаючи ступінь суспільної шкідливості такого правопорушення, виключив його з переліку випадків (примітка до статті 22 КУпАП), у яких може застосовуватися положення про малозначність адміністративного правопорушення. 
За таких обставин твердження захисника про відсутність підстав для застосування позбавлення права керування транспортними засобами є необґрунтованими.
Посилання захисника на те, що ОСОБА_1 має на утриманні чотирьох малолітніх дітей та потребує права керування транспортними засобами для забезпечення їхніх побутових потреб, також не можуть бути підставою для зміни постанови суду першої інстанції, оскільки наявність дітей або інших сімейних обставин сама по собі не звільняє від обов`язку неухильно дотримуватися вимог Правил дорожнього руху та не виключає можливості застосування передбачених законом заходів адміністративної відповідальності у разі їх порушення. 
З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік, що відповідає мінімальній межі такого виду стягнення, передбаченого санкцією статті 122-4 КУпАП, апеляційний суд не вбачає підстав для висновку про невідповідність призначеного адміністративного стягнення характеру вчинених адміністративних правопорушень та особі правопорушниці, а тому підстав для зміни постанови суду першої інстанції у цій частині немає.
Керуючись статтею 294 КУпАП, -

постановив:

Поновити захиснику Грищуку Дмитру Всеволодовичу строк на апеляційне оскарження постанови судді Буринського районного суду Сумської області від 12 лютого 2026 року.
Постанову судді Буринського районного суду Сумської області від 12 лютого 2026 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційну скаргу її захисника Грищука Дмитра Всеволодовича на цю постанову – без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  А. О. Колодяжний