П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/41493/25	

Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.
Дата і місце ухвалення: 06.01.2026р., м. Одеса 

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів : Тарновецького І.І.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
В грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнення 30.12.2025р. позовних вимог, просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати в повному розмірі фіксованої індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 15.01.2020р. по 09.08.2023р. відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фіксовану індексацію грошового забезпечення за період з 15.01.2020р. по 09.08.2023р. включно відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004р. №44; 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перерахунку та виплати грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткова види грошового забезпечення) за 2020 рік, за 2021 рік, за 2022 рік та за 2023 рік виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 1 січня 2021 року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 1 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30 серпня 2017 року № 704, з урахуванням виплаченої суми;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перерахунок та виплату грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткова види грошового забезпечення) за 2020 рік, за 2021 рік, за 2022 рік та за 2023 рік виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 1 січня 2021 року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 1 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30 серпня 2017 року №704, з урахуванням виплаченої суми.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22.12.2025р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, зокрема, шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог, заявлених за період з 19.07.2022р. по листопад 2023 року.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06.01.2026р. адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період з 19.07.2022р. по 09.08.2023р. повернуто позивачеві на підставі п.9 ч.4 ст.169 КАС України.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 06.01.2026р. та зобов`язати Одеський окружний адміністративний суд розглянути його адміністративний позов про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог за період з 15.01.2020р. по 09.08.2023р.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні питання про дотримання позивачем строку звернення з даним позовом до суду в частині позовних вимог, заявлених за період з 19.07.2022р. по 09.08.2023р., судом першої інстанції не враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03.07.2025р. у справі №400/10202/24, де зазначено, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. Апелянт стверджує, що про виплачене не в повному розмірі грошове забезпечення він дізнався з листа військової частини НОМЕР_1 від 27.11.2025р. №81/3447. А відтак, звернення з даним позовом до суду мало місце в межах строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України. 
Також, апелянт посилається на те, що Рішенням КСУ №1-р/2025 від 11.12.2025р. визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Військова частина НОМЕР_1 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – без змін. Відповідач зазначає, що при переміщені наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.08.2023р. №221 на військову службу у військову частину НОМЕР_2 позивачу було видано грошовий атестат, який згідно п.3 розд. I Наказу №260, являється однією з підстав для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення. Таким чином, отримавши грошовий атестат, позивач отримав повну та достовірну інформацію про всі нараховані та фактично виплачені йому суми грошового забезпечення, включно з посадовим окладом, окладом за військове звання, додатковими виплатами, надбавками та іншими видами виплат, що передбачені законодавством і внутрішніми нормативними актами військової частини. Це унеможливлює посилання на необізнаність позивача щодо належних йому сум та свідчить про наявність у нього всіх необхідних даних для своєчасного звернення до суду. Згідно зі ст. 123 КАС України, поновлення строку допускається лише за наявності виняткових, об`єктивно підтверджених обставин. Позивач не надав жодних документальних доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, обмежившись загальними твердженнями, що свідчить про невиконання ним обов`язку доказування, встановленого ст.77 КАС України.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до ч.2 ст.312 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного:
Як вбачається з матеріалів справи, згідно п.4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.01.2020р. №12 прапорщика ОСОБА_1 було призначено наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 16.12.2019р. №26-РС на посаду старшини 7 реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 .
З 16 січня 2020 року ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення. 
На підставі п.13 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.08.2023р. №221 штаб-сержанта ОСОБА_1 , командира відділення управління командира 12 артилерійської батареї 4 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 02 серпня 2023 року №55-РС сержантом із матеріального забезпечення роти резерву офіцерського складу військової частини НОМЕР_2 , виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . 
Таким чином, у період з 15.01.2020р. по 09.08.2023р. ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Предметом спору у даній справі є оскарження ОСОБА_1 бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати на його користь в повному розмірі фіксованої індексації грошового забезпечення за період з 15.01.2020р. по 09.08.2023р., а також щодо виплати за вказаний період в належному розмірі грошового забезпечення. 
Повертаючи спірною ухвалою позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог, заявлених за період з 19.07.2022р. по 09.08.2023р., суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, та не доведено наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, які могли б бути підставою для його поновлення.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Питання строків звернення до адміністративного суду врегульовано приписами статті 122 КАС України, згідно із частиною першою якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).
За правилами ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Положення статті 122 КАС не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати.
В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.
Приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19 липня 2022 року, передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесені зміни до деяких законодавчих актів України, у тому числі до КЗпП України.
Відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом №2352-IX) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. 
З огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд у постанові від 08 серпня 2024 року по справі №380/29686/23 дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності, тобто після 19.07.2022р.
Якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»). 
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до суду з позовними вимогами, заявленими за період з 19.07.2022р. встановленню, передусім, підлягає яка частина статті 233 КЗпП України має бути застосована до спірних правовідносин.
Як вже зазначалося, позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 09.08.2023р. 
Фактично відповідач мав завершити свої правовідносини з позивачем в частині виплати всіх сум, що належать працівникові, саме в день виключення зі списків особового складу військової частини, а також письмово повідомити позивача про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (переведенні до іншого місця служби).
За таких обставин, на думку колегії суддів, спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
Колегія суддів вважає, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
Такий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 та від 28 березня 2025 року у справі №400/6758/24.
Виходячи з цього, колегія суддів доходить висновку про те, що саме дата вручення позивачу грошового атестату або повідомлення про виплачені суми є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.
Однак, колегія суддів констатує відсутність в матеріалах справи відомостей про ознайомлення позивача при виключенні його 09.08.2023р. зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з його грошовим атестатом, а також вручення ОСОБА_1 письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
За наведених обставин, з огляду на відсутність у матеріалах справи будь-якого доказу, який би спростовував доводи позивача про те, що про суми нараховані та виплачені йому при звільнені він дізнався з листа військової частини НОМЕР_1 від 27.11.2025р., тому колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування положень п.9 ч.4 ст.169 КАС України шляхом повернення позовної заяви ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском ним строку звернення до суду. 
Поряд з цим, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на рішення КСУ №1-р/2025 від 11.12.2025р. Вказаним Рішенням визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, в той час як до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 233 КЗпП України, яка у встановленому порядку неконституційною не визнавалася.
Статтею 320 КАС України передбачено право суду апеляційної інстанції за наслідками скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ні вказаною нормою КАС України, а ні жодною іншою нормою Кодексу не передбачено повноважень суду апеляційної інстанції при скасуванні ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, зобов`язувати суд першої інстанції розглянути адміністративний позов. У зв`язку з цим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. 
Відповідно до ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач 		А.В. Бойко	
Судді	  	І.І. Тарновецький   О.А. Шевчук