П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/3237/25	

Перша інстанція: суддя Потоцька Н.В.,
повний текст судового рішення
складено 12.09.2025, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Димерлія О.О.,
суддів – Вербицької Н.В., Шляхтицького О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2025 року у справі №420/3237/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:
31.01.2025 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №166-24 від 26.11.2024 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина російської федерації НОМЕР_1 , РНОКПП в Україні НОМЕР_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про те, що він є громадянином російської федерації, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Як стверджує ОСОБА_1 , він не може повернутися до країни своєї громадянської належності з огляду на його переслідування спецслужбами та правоохоронними органами за участь в діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Таку партію в рф заборонено як терористичну організацію. Однак, в Україні політичну партію «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не віднесено до терористичних чи екстремістських. Під час розгляду даної справи позивач просить врахувати обставини, які встановлено у межах розгляду справи №420/27442/23.
Відповідач з позовними вимогами не погоджується з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву зазначаючи, що ОСОБА_1 не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки в нього немає обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. У ході перевірки не виявлено об`єктивних фактів або обставин щодо можливості застосування до позивача смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, відповідно до вимог п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2025 у справі №420/3237/25 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним і скасовано рішення Державної міграційної служби України №166-24 від 26.11.2024, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.
Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, подану ним 09.09.2022 з урахуванням висновків суду.
У задоволені решті позовних вимог відмовлено.
Приймаючи вищевказане рішення в частині задоволених позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що органом міграційної служби не проаналізовано вмотивованість відмови визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у контексті поточної безпекової ситуації в Україні та з урахуванням статті 9 Конвенції про статус біженців; не надано оцінки виправданості відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням необхідності забезпечення національної безпеки України в умовах воєнного стану, та її [відмови] обґрунтованості стосовно конкретно позивача.
Не погодившись із вищеозначеним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій з посиланням на неправильне застосування окружним адміністративним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків обставинам справи, викладено прохання скасувати оскаржувану частину судового акту із прийняттям у відповідній частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Державна міграційна служба України зазначає, що ОСОБА_1 не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки в нього немає обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. У ході перевірки не виявлено об`єктивних фактів або обставин щодо можливості застосування до позивача смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, відповідно до вимог п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також, скаржник зауважує, що життю та здоров`ю позивача у будь-який момент часу перебування в Україні загрожує реальна, а не потенційна небезпека від загальнопоширеного насильства в Україні, викликаного військовою агресією російської федерації. Вказані обставини, на переконання відповідача, свідчать про тимчасову неможливість України виконувати взяті на себе зобов`язання, зокрема, щодо міжнародного захисту іноземців.
В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного законодавства, судом апеляційної інстанції установлено наступне. 
Зокрема, колегією суддів з`ясовано, що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації. За національністю - башкир, за віросповіданням - мусульманин.
У березні 2015 року ОСОБА_1 автотранспортом вибув з м. Сібай (рф), транзитом через Білорусь до м. Одеса (Україна). До України дістався наприкінці березня 2015 року, державний кордон перетнув нелегально, поза пунктом пропуску.
За даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, «Аркан» встановлено факт законного перетину ОСОБА_1 державного кордону України, дата в`їзду - 27.08.2019.
09.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Причини звернення за міжнародним захистом ОСОБА_1 пов`язує із тим, що в країні громадянської належності його переслідують спецслужби та правоохоронні органи за участь в діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», діяльність якої заборонено на території рф як терористичну організацію. 
За результатом розгляду заяви позивача Державною міграційною службою України прийнято рішення від 28.03.2023 №37-23 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погодившись із названим індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень позивачем оскаржено його в судовому порядку. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 по справі №420/27442/23 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2023 №37-23.
Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.09.2022.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2024 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 по справі №420/27442/23 залишено без змін. 
На виконання рішення суду в справі №420/27442/23 Державною міграційною службою України повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.09.2022.
За наслідком такого розгляду Державною міграційною службою України прийнято рішення від 26.11.2024 №166-24 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погодившись із означеним рішенням суб`єкта владних повноважень позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою. 
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.
Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Пунктом 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - «Керівництво») передбачено, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
Згідно із пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - «УВКБ ООН») у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Так, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте, у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Отже, особа яка бажає набути статус біженця або особа, що потребує додаткового захисту, повинна довести перед органами Державної міграційної служби обґрунтованість своїх побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни громадянського походження. Разом з тим, слід враховувати, що така особа може і не мати прямих доказів того, що їй загрожує небезпека, однак, це не є достатньою і необхідною правовою підставою для відмови у задоволенні її вимог.
Обґрунтованість таких «побоювань» особи є оціночним поняттям, яке в кожному конкретному випадку повинно визначатися з урахуванням суб`єктивної і об`єктивної сторони.
Суб`єктивна сторона залежить від психологічної оцінки ситуації самою особою, а об`єктивна - від наявності фактичних доказів того, що побоювання особи є реальними. Одним з таких доказів слід вважати інформацію про ситуацію в країні походження особи.
При цьому, такі докази можуть бути отримані як від самої особи, що звертається за захистом, так і з засобів масової інформації, звітів ООН, Міністерства закордонних справ, повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій й тощо.
Також, слід зазначити, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати лише вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.
Як загальновідомо, у зв`язку із повномасштабним вторгненням в Україну військ російської федерації, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, дія якого неодноразово продовжувалась та наразі триває.
Водночас, за фактичними обставинами справи ОСОБА_1 є громадянином російської федерації.
На час повномаштабного вторгнення рф ОСОБА_1 перебував в Україні.
Як убачається з матеріалів справи, стосовно позивача у російській федерації порушено кримінальну справу №1-2/14.
За наслідком розгляду такої справи судом в складі мирового судді судового району м. Сібай Республіки Башкортостан 22.04.2014 ухвалено вирок, у якому зазначено, що підсудний ОСОБА_1 з іншими підсудними з прямим умислом здійснював дії відповідні з цілями та завданнями забороненої партії “Хізб -ут-Тахрір”- аль-Ісламі” залучав інших осіб, зберігав та розповсюджував літературу цієї партії, проводив з мусульманами індивідуальні та групові зустрічі з метою навчання ідеології забороненої партії. Позивач був визнаний винним у вчиненні злочину за кваліфікацією ч.1 ст.282.2 КК рф (організація діяльності екстремістської організації). З урахуванням строку знаходження ним під вартою до судового розгляду справи з 14.04.2014 суд пом`якшив йому покарання у вигляді зниження штрафу.
З огляду на зміст вироку у підсудного ОСОБА_1 вдома проведено обшук, впродовж якого за місцем його проживання вилучено, приєднано до матеріалів кримінальної справи література, журнали та інші речові докази, які містили в собі ключові висловлювання “Хізб -ут-Тахрір аль-Ісламі” та визнані судом екстремістськими. Суд визнав участь підсудного ОСОБА_1 у діяльності ланки забороненої партії “Хізб -ут-Тахрір аль-Ісламі”.
В матеріалах справи містяться скріншоти із мережі Інтернет з публікацією статті видання «Кавказ-Центр» «Башкортостан. Після антиісламського заклику медвєдєва в ментівських містах Сібай розпочато арешти й звірські катування мусульман» (жовтень 2011 року).
У статті міститься інтерв`ю позивача, в якому він розповідає про обшук в його квартирі, застосування до нього силовими органами рф грубої фізичної сили, спричинення тілесних ушкоджень.
Також, скріншот публікації видання «московське татарське вільне слово» від 04.09.2011 містить фото тілесних ушкоджень ОСОБА_1 .
Наведені вище обставини встановлено в рішення суду по справі №420/27442/23, яке набрало законної сили, та згідно із ч.4 ст.78 КАС України звільняються від доказування. 
За таких підстав колегія суддів зазначає, що вирішуючи спірне питання органом міграційної служби належним чином не перевірено наявності в ОСОБА_1 обґрунтованих побоювань повернення до країни громадянської належності через участь у забороненій в рф партії «Хізб -ут-Тахрір аль-Ісламі».
У контексті означеного слід також відмітити, що загальна ситуація з правами людини в російській федерації, після залишення її позивачем, не покращилась, а кримінальна відповідальність за злочин, за яким ОСОБА_1 засуджено, існує і дотепер. 
Крім того, за наслідком дослідження складеного фахівцем органу міграційної служби висновку про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.10.2024 колегією суддів установлено, що в досліджуваній ситуації суб`єктом владних повноважень не проаналізовано вмотивованість відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в призмі поточної безпекової ситуації в Україні та з урахуванням статті 9 Конвенції про статус біженців; не надано оцінки виправданості відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням необхідності забезпечення національної безпеки України в умовах воєнного стану, та її [відмови] обґрунтованості стосовно конкретно позивача.
З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає передчасною позицію органу міграційної служби стосовно того, що ОСОБА_1 не відповідає умовам з якими законодавець пов`язує можливість отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. 
Оскільки процедуру на відповідність ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту органом міграційної служби проведено без урахування обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення досліджуваного питання суд апеляційної інстанції уважає правильним висновок окружного адміністративного суду про скасування рішення Державної міграційної служби України від 26.11.2024 №166-24 щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, колегія суддів відхиляє наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи стосовно поточної безпекової ситуації в Україні в контексті надання особі міжнародного захисту, т.я. таким обставинам суб`єкт владних повноважень має надати оцінку під час вирішення питання стосовно визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не в межах апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції.
Установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача. 
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано усіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2025 року у справі №420/3237/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	Н.В. Вербицька   О.І. Шляхтицький